Джоузеф Конрад
Господарят Джим
Съчинения в пет тома. Том трети

Превод от английски: Христо Кънев, 1968

chitanka.info

На мистър и мисис Х. Ф. У. Хоуп, с чувство на благодарност за дългогодишното приятелство

Авторът

Глава първа

Той беше само един-два инча по-нисък от шест стъпки, здраво сложен и вървеше право към вас с леко приведени рамене, издал глава напред и загледан втренчено изпод вежди, което му придаваше вид на бик, готов да се нахвърли. Гласът му бе плътен, силен, а поведението му показваше, че упорито държи на своето, но в него нямаше нищо предизвикателно. Това, изглежда, беше някаква необходимост — колкото за него, толкова и за всеки друг. Той беше винаги чист и спретнат, облечен от глава до пети в безупречно бяло и се ползуваше с голяма известност в различните източни пристанища, където си изкарваше прехраната като морски кларк[1] при някой корабен доставчик.

На морския кларк не са нужни никакви изпити, но той трябва да се отличава с абстрактно умение и да го проявява на практика. Работата му се състои в това със своята платноходка, парен катер или лодка с весла да изпреварва другите морски кларкове, пръв да доближава кораба, който се готви да хвърли котва, и сърдечно да приветствува капитана, връчвайки му картичка — търговската картичка на корабния доставчик; и когато капитанът слезе на брега, морският кларк трябва уверено и без излишни хвалби да го упъти към големия, подобен на пещера магазин, пълен с хранителни продукти и напитки, необходими за един кораб. Там има всичко, което може да направи кораба хубав и годен за плаване, като се почне с комплекта куки за веригите и се завърши с тънкото листово злато, с което се покрива дърворезбата на кърмата. И доставчикът посреща като роден брат капитана, макар да го вижда за пръв път. Там ще намерите и прохладна приемна с кресла, бутилки, пури, принадлежности за писане и екземпляр от пристанищните правила, както и сърдечно отношение, което разтваря солта, натрупала се в сърцето на моряка през тримесечното пътуване. Завързаното по този начин познанство се поддържа чрез ежедневните посещения на морския кларк, докато корабът стои в пристанището. Кларкът се отнася към капитана като към верен приятел и внимателен син, проявява търпението на Йов и безкористната преданост на жена, държи се с него като весел и приятен човек. Сметката се изпраща по-късно. Прекрасно и хуманно занимание! Ето защо добрите морски кларкове се срещат рядко. Когато морският кларк, надарен с абстрактно умение, познава добре и морето, собственикът му плаща много пари и доста му угажда. Джим винаги се радваше на добра заплата и внимание, което би спечелило верността дори на враг. Но въпреки това той внезапно напускаше работата си с черна неблагодарност и заминаваше. Причините, с които се извиняваше на своите работодатели, биваха съвсем несъстоятелни. „Проклет глупак!“ — казваха собствениците веднага щом той им обърнеше гръб. Такова беше тяхното мнение за неговата прекалена чувствителност.

Белите, които продаваха стоки за корабите, и капитаните на тези кораби го знаеха просто като Джим — нищо повече. Той, разбира се, имаше и презиме, но държеше то да не се споменава. Неговото инкогнито, надупчено като решето, имаше за цел да скрива не личността му, а някакъв факт. Когато този факт почваше да прозира през инкогнитото, Джим внезапно напускаше пристанището, където се намираше до този момент, и отиваше другаде — обикновено по-далеч на изток. Той работеше само в пристанищата, защото беше моряк в изгнание — откъснат от морето — и се отличаваше с такова абстрактно умение, което е подходящо само за морския кларк. Той отстъпваше в добър боен ред натам, откъдето изгрява слънцето, а фактът вървеше подир него и излизаше наяве случайно, но неизбежно.

Така с течение на годините за Джим научаваха последователно в Бомбай, Калкута, Рангун, Пенанг[2], Батавия[3] — и във всяко от тези пристанища го знаеха просто като Джим, морския кларк. По-късно, когато острата реакция срещу това, което е непоносимо, окончателно го откъсна от морските пристанища и белите хора и го увлече в девствените гори, малайците от едно горско селище, където той пожела да скрие скръбния си дар, прибавиха още една думичка към едносричното му инкогнито. Те го нарекоха туан Джим — с други думи, господарят Джим.

Той произхождаше от семейство на пастор. Тези домове на благочестие и мир създават много капитани на търговски кораби. Бащата на Джим знаеше толкова за непознаваемото, колкото е необходимо за праведния живот на обитателите на селските къщи, за да не нарушава спокойствието на духа на онези, на които непогрешимото провидение дава възможност да живеят в богати имения. Малката черквица на хълма приличаше на покрита с мъх сива скала, която се вижда през разпокъсаната завеса на листата. Тя стоеше тук от векове, но дърветата наоколо може би помнеха полагането на основния й камък. Долу, в умножението на хълма, блестеше с меки тонове червената фасада на къщата на пастора, заобиколена с полянки, цветни лехи и борове; зад нея имаше овощна градина, вляво — настлан с плочки двор за домашните животни, а до тухлената стена се опираше наклоненият стъклен покрив на оранжерията. Семейството живееше в този дом вече цели поколения; но когато Джим, един от петимата синове, се насити да чете леки романчета и откри призванието си на моряк, веднага бе пратен на един „учебен кораб за офицери от търговския флот“.

Там той се запозна с тригонометрията и се научи да поставя брамбрея. Беше всеобщ любимец. По навигация заемаше трето място и бе главен гребец на първия катер. Здрав физически, без да се оплаква от виене на свят, той пъргаво и ловко се катереше по мачтите. Постът му беше на формарса[4] и с презрението на човек, комуто е съдено да живее сред опасности, той често поглеждаше оттам надолу към кротко скупчените покриви, прерязани на две от тъмните вълни на потока; пръснатите из покрайнините фабрични комини се издигаха право нагоре към мръсното небе — комини, тънки като моливи и бълващи дим като вулкани. Той виждаше как заминават големите кораби, как непрекъснато сноват широките фериботи и плават малките лодки там долу, под него — а в далечината трептяха мътният блясък на морето и надеждата за вълнуващ живот в света на приключенията.

На долната палуба, сред глъчката на двеста гласа, Джим се забравяше и си представяше живота сред морето, за който знаеше от книгите. Той се виждаше как спасява хора от потъващи кораби, как ураган счупва мачтите, как плува с въже по вълните на прибоя; или пък, претърпял корабокрушение — самотен, се скита бос и полугол по непокритите с вода рифове да търси стриди, които ще отложат гладната смърт. Натъкваше се на диваци по бреговете на тропиците, потушаваше бунтове, избухнали по време на буря, и в малка лодка сред океана поддържаше мъжеството на отчаялите се хора — винаги предан на своя дълг, непоколебим като герой от книга. — Нещо се е случило. Всички горе! Той скочи на крака. Момчетата се изляха като поток нагоре по траповете. Оттам се чуваха викове, стъпки. Излязъл през люка, той замръзна на мястото си зашеметен.

Беше зимна привечер. Следобед силният вятър задуха отново, спирайки движението по реката, и сега бушуваше като ураган; неритмичните му пориви приличаха на залпове от огромни оръдия, които стрелят над океана. Дъждът плющеше и полегатите му струи ту се засилваха, ту отслабваха; от време на време пред очите на Джим се появяваха страшно надигащи се вълни; малкото корабче се мяташе край брега; неподвижните постройки се открояваха сред плаващата мъгла; тежко се люшкаха закотвените широки фериботи; издигаха се и се спускаха обширните кейове, задавени от пръски. Следващият порив на вятъра сякаш отнесе всичко. Въздухът като че бе съставен само от летящи пръски. В тази буря имаше някакво злобно упорство, някаква яростна настойчивост във воя на вятъра, в дивия бунт на земята и небето — ярост, като че ли насочена против самия Джим, и той затаи дъх от страх. Стоеше неподвижно. А му се струваше, че го е грабнал вихърът.

От всички страни го блъскаха хора. „Гребците на катера!“ — Момчетата изтичаха покрай него. Каботажният кораб[5], който бързал да се приюти в пристанището, се сблъскал със стоящата на котва шхуна и един от инструкторите на учебния кораб видял това. Момчетата се натрупаха по перилата и край висилките на спасителните лодки. „Авария! Пред самите ни очи. Мистър Саймънс я видял.“ Блъснаха го, той залитна към бизанмачтата и се хвана за едно въже. Закотвеният стар учебен кораб трепереше с целия си корпус, навеждайки леко нос под напора на вятъра, а оскъдният такелаж с нисък бас тананикаше песента за морската младост на този кораб. „Пускай лодката!“ — Пълната с хора лодка изчезна бързо зад борда и Джим се втурна към парапета. Той чу плясък. „Освободи лодката, прибери въжетата!“ Джим се наведе над парапета. Реката до борда кипеше и се пенеше. В здрача се виждаше катерът, подчинен напълно на вятъра и вълните, които за миг го притиснаха до кораба. Откъм катера достигна слабо нечий глас: „Гребете по-силно, момчета, ако искате да спасите някого! Гребете по-силно!“ Изведнъж, като издигна високо носа си — веслата бяха вдигнати — катерът прескочи една вълна и се изтръгна от властта на вятъра и вълните.

Джим почувствува, че някой го хвана здраво за рамото.

— Късно е вече, момче!

Капитанът на учебния кораб искаше да възпре Джим, който сякаш се готвеше да скочи зад борда, и юношата, съзнавайки мъчително поражението си, вдигна към него очи. Капитанът съчувствено се усмихна.

— Следващият път ще ти провърви. Това ще те научи да бъдеш по-чевръст.

Силен вик на възторг приветствува катера. Наполовина залят от вода, той се върна, танцувайки върху вълните, а на дъното му се люшкаха във водата двама изтощени мъже. Страшният шум на вятъра и вълните се стори на Джим нещо, на което не бива да се обръща внимание — ето защо той изпита двойно по-голямо съжаление, че се е изплашил от безсилната им заплаха. Сега той знаеше как трябва да се отнася към нея и смяташе, че не бива да обръща внимание на яростния вятър. Той ще съумее да срещне и по-сериозна опасност. По-добре от когото и да е друг. От страха му не остана и следа. Въпреки това тази вечер Джим стоеше умислено настрана, а носовият гребец на катера — едно момче с лице на момиче и големи сиви очи — беше героят на долната палуба. Обградиха го всички, разпитваха го с любопитство. Той разказваше:

— Зърнах главата му над вълните и метнах моята канджа[6] във водата. Куката захвана панталоните му и аз едва не паднах през борда; мислех, че ще падна, но старият Саймънс остави румпела и ме сграбчи за краката — лодката без малко да се напълни цялата с вода. Старият Саймънс е добър човек. Нищо, че непрекъснато ни мърмори. Той през цялото време руга, докато ме държеше за крака, но с това само искаше да ми даде да разбера, че не бива да изпускам канджата. Старият Саймънс е много избухлив, нали? Не, аз хванах не онзи малкия, русия, а другия — големия, с брадата. Когато го измъкнахме, той простена: „Ох, кракът ми! Кракът ми!“ — и отърколи очи. — Помислете си само — такъв мъжага, а припада като някое момиче. Нима някой от вас, приятели, би припаднал заради някаква си драскотина от канджата? Куката му влязла в крака ей толкова само. — Той показа канджата, донесена за тази цел долу, и предизвика сензация. — Не, разбира се! Кракът му не можеше да задържи куката, панталоните я държаха. А кръв течеше доста, вярно е.

Джим реши, че това е самохвалство, достойно за съжаление. Бурята породи толкова фалшив героизъм, колкото фалшива беше и самата заплаха на вятъра. Джим се сърдеше на дивия бунт на земята и небето, който го бе заварил неподготвен и бе несправедливо потиснал благородната му готовност да срещне опасността. Но той донякъде беше и доволен, че не отиде с катера, тъй като постигна повече, като остана на борда. Познанията му станаха по-богати, отколкото на тези, които бяха участвували в акцията. Ако всички изгубят мъжеството си, той единствен — в това беше уверен — ще съумее да се справи с мнимата заплаха на вятъра и вълните. Той знаеше какво представлява всъщност тя. Нему — безпристрастния наблюдател — тя изглеждаше достойна за презрение. Той не изпитваше ни най-малко вълнение и потресаващото събитие завърши с това, че отделил се незабелязано от шумната тълпа на момчетата, Джим тържествуваше, убеден отново в своята жажда за приключения и в своето безспорно мъжество.

[1] Кларк — служител в банка, кантора или магазин, който води кореспонденцията или счетоводството. Б.пр. ↑

[2] Пенанг — остров и град в Малакския пролив. Б.пр. ↑

[3] Батавия — холандското име на Джакарта. Б.пр. ↑

[4] Формарс — площадка около фокмачтата (първата мачта на кораба), от която се управляват платната и се води наблюдение. Б.пр. ↑

[5] Каботажен кораб — кораб, който превозва пътници и стоки между пристанищата на една и съща държава. Б.пр. ↑

[6] Канджа — дървен или метален прът с кука на края, който служи за оттласкване на лодката от борда на кораба или от пристана. Б.пр. ↑

Глава втора

След двегодишно обучение Джим отиде на плаване и животът сред морето, който така ярко си представяше, се оказа странно лишен от приключения. Джим направи много рейсове. Опозна магията на монотонното съществуване между небето и водата; налагаше му се да търпи упреците на хората, строгостта на морето и прозаично суровия ежедневен труд за късчето хляб. За него единствена награда бе безграничната любов към работата. Тази награда се изплъзна на Джим. Но да се върне той не можеше, тъй като няма нищо по-примамливо, по-разочароващо и по-поробващо от живота сред морето. Освен това той имаше добри перспективи за бъдещето. Беше благовъзпитан, уравновесен, послушен и знаеше безупречно задълженията си; скоро, още съвсем млад, той беше назначен за старши помощник-капитан на един прекрасен кораб, без да е успял да се сблъска с онези изпитания на морето, които показват колко струва даден човек, от какъв материал е направен и какъв е всъщност неговият нрав; тези изпитания разкриват силата на духа и истинските мотиви на неговите изисквания не само към другите, а и към самия него.

Само веднъж през всичкото това време Джим едва-едва видя отново истинската ярост на морето. А тази ярост се проявява не толкова често, колкото си мислят хората. Има много нюанси в опасностите при приключенията и бурите и само от време на време ликът на събитията се покрива с мрачното було на зловещия умисъл: излиза наяве нещо неуловимо и в ума и сърцето на човека се заражда мисълта, че това оплитане на събития или яростта на стихиите се надига с недобра цел, със сила, която не се поддава на контрол, с необуздана жестокост, която иска да изтръгне от човека надеждата и да всели в него страх, мъчителна умора и стремеж към покой… да смачка, да унищожи, да изличи всичко, което той е видял, познавал, обичал, мразил; всичко, което е безценно и необходимо: слънцето, спомените, бъдещето — надига се с жестокост, намислила да помете целия скъпоценен за нас свят, леко и безжалостно да отнеме живота на човека.

Върху Джим падна една корабна греда и той излезе от строя в началото на същата седмица, за която капитанът шотландец по-късно казваше: „Стари приятелю! Смятам за чудо, че корабът издържа!“ Много дни Джим лежа по гръб зашеметен, сломен, пострадал, изгубил надежда, сякаш озовал се сред бездната на безпокойството. Не го интересуваше какъв ще бъде краят и в минутите на просветление той преценяваше наново своето равнодушие. Опасността, когато не я съзираш, се отличава с несъвършенство и смътност. Страхът става по-слаб, въображението, нестимулирано от нищо — враг на хората, баща на всички ужаси, — тъне в тъпа умора. Джим виждаше само безпорядъка в своята люшкаща се кабина. Той лежеше в нея като зазидан, в някаква странна пустота, и тайно се радваше, че не може да ходи по палубата. Но от време на време непреодолимият пристъп на болка стискаше в клещи тялото му, от това той се задъхваше и гърчеше под одеялата и тогава смътната животинска жажда за живот, съпътствуваща физическата болка, предизвикваше у него отчаяно желание да се спаси на всяка цена. После бурята минаваше и Джим не си спомняше повече за нея.

Ала той все още куцаше и, когато корабът пристигна в едно източно пристанище, младежът трябваше да постъпи в болница. Оздравяваше бавно и корабът замина без него.

Освен Джим в отделението за бели имаше още двама пациенти: един ковчежник на канонерка, който си бе счупил крака при падане в люка на кораба, и един железопътен доставчик от съседната провинция, болен от някаква тайнствена тропическа болест. Доставчикът считаше доктора за магаре и тайно злоупотребяваше с патентованото лекарство, което му донасяше контрабанда неговият неуморим и предан слуга тамил[1]. Болните си разказваха случки от живота, играеха малко на карти или се излежаваха цял ден в креслата по пижами, прозяваха се и не си разменяха нито дума. Болницата беше на един хълм и лекият ветрец, който долиташе през прозорците, винаги широко разтворени, донасяше в стаята с голи стени мекия аромат на небето, носталгичния мирис на пръст, чаровното дихание на източните морета. Тези аромати говореха сякаш за вечен покой, за безкрайни мечти. Всеки ден Джим гледаше към градинските гъсталаци, покривите на къщите, короните на палмите, които растяха по брега, гледаше към рейда — тази магистрала към Изток, — към рейда, осеян с гирлянди от островчета, облени от празнични слънчеви лъчи, и корабите в него, малки като играчки, към неговото пищно оживление, напомнящо езически празник, а винаги ясното източно небе и усмихващото се тихо източно море се простираха надлъж и шир до самия хоризонт.

Веднага щом почна да ходи без бастун, Джим слезе в града да разбере дали има възможност да се върне в родината си. В момента нямаше благоприятен случай и докато чакаше, той неусетно се събра в пристанището с хора от своята професия. Те бяха от два типа. Едни от тях — съвсем малко на брой, затова в пристанището ги виждаха рядко — живееха тайнствен живот; бяха хора с неугасима енергия, темперамент на пирати и очи на мечтатели. Сякаш блуждаеха в лабиринт от безумни планове, надежди, опасности, начинания, далеч от цивилизацията, сред неизвестните кътчета на морето; в тяхното фантастично съществуване смъртта изглеждаше единственото събитие, извършено разумно. Повечето обаче бяха хора, които, попаднали тук случайно като самия Джим, се зачислиха в състава на местните кораби. Сега те гледаха с ужас на службата в родината, където дисциплината беше по-строга, дългът — свещен, а плавателните съдове — обречени на бури. Свикнаха с вечния покой на източното небе и море. Обикнаха кратките рейсове, удобните шезлонги на палубата, многобройния туземен екипаж и предимството да бъдеш бял. Потреперваха при мисълта за тежка работа и разчитайки на сляпата случайност, живееха безгрижно, очакваха ту уволнение, ту ново назначение и служеха на китайци, араби, мелези… Бяха готови да служат и на самия дявол, ако той им дадеше такава възможност. Говореха непрестанно за успехи, дължащи се на добър шанс: как някой си получил командуването на кораб, който плавал край бреговете на Китай — лека работа; как друг се сдобил с прекрасна служба някъде в Япония, а трети преуспявал в сиамския флот; и във всичко, което говореха — във всичките им постъпки, възгледи, навици, — можеше да се открие размекната мечтателност, признак на гниене, решението да се измине жизненият път в спокойствие и сигурност.

Отначало тази тълпа от бъбриви моряци се стори на Джим по-безплътна от сянка. Но накрая той започна да намира очарование в тях, в това, че те преуспяваха, като се сблъскваха с толкова малко опасности и труд. И презрението лека-полека се заменяше с друго чувство. Отказал се внезапно от мисълта да се върне в родината, той постъпи като старши помощник-капитан на „Патна“.

„Патна“ беше местен параход, много стар, тъничък като хрътка и прояден от ръждата повече от която и да било негодна за употреба водна цистерна. Собственикът й беше китаец, фрахтовачът[2] — арабин, а капитанът — немец, ренегат от Нов Южен Уелс[3], който пред хората непрестанно проклинаше своята родина, но — очевидно подражавайки на прусашката политика на Бисмарк — тормозеше всички, от които не се боеше, и се разхождаше със свиреп вид, а освен това имаше червени мустаци и зачервен нос. След като „Патна“ бе боядисана отвън и белосана отвътре, на борда й качиха около осемстотин поклонници. Тя си димеше до дървения кей.

По трите стълби в три потока те се качиха на борда, подтиквани от вярата и надеждата за рая, качиха се, тропайки и шляпайки с босите си крака, без да си разменят нито дума, без да поглеждат назад; като се отделиха от притесняващите ги парапети, те се разляха по цялата палуба, насочиха се към носа и кърмата, препълниха зеещите люкове, запълниха всички кътчета на кораба като вода, която пълни цистерна, която прониква във вдлъбнатини и пукнатини и безшумно се издига към отвора на съда. Осемстотин мъже и жени — всеки със своите надежди, вяра, привързаност, спомени, — дошли тук от север и юг, от далечните кътчета на Изтока. Те бяха вървели по пътечки из джунглите, слизали по течението на реките, плавали, с прау[4] по плитчините, пътували с малки кану от остров на остров, търпели тежки лишения, видели непознати места, изпитали непознат дотогава страх, водени от едно-единствено желание. Те бяха дошли от самотни къщурки сред горския пущинак, от многолюдни кампонги[5], от крайморски села. Призовани от общата идея, те бяха напуснали своите гори, своите поляни, своите закрилници вождове, своите богатства, своята нищета, местата, свързани с тяхната младост, и гробовете на своите бащи. Бяха дошли, покрити с прах и пот, измърсени, в дрипи — силни мъже начело на своите семейства; слаби старци, които се блъскаха напред, без да се надяват, че ще се завърнат; юноши с безстрашни очи, които с любопитство се озъртаха наоколо; свенливи момичета със сплъстени дълги коси; плахи жени, загърнати с покривала и притискащи към гърдите си бебета, повити в краищата на мръсните им забрадки — спящи бебета, несъзнателни поклонници на една сурова вяра.

— Погледнете тези животни — каза капитанът немец на новия си помощник.

Един арабин — вождът на тези благочестиви странници — дойде последен. Той се качи бавно — хубав и внушителен с белите си одежди и големия тюрбан. Зад него вървяха един след друг неговите слуги, натоварени с багажа му. „Патна“ се отдели от пристана.

Тя се насочи между две малки островчета и косо пресече мястото, където стояха закотвените платноходи, описа полукръг в сянката на един хълм и приближи редицата покрити с пяна рифове. Арабинът, застанал прав на кърмата, четеше на глас молитвата за пътуващите по море. Той призоваваше милостта на всевишния за това пътешествие, молеше да бъдат благословени трудът на хората и тайните стремления на техните сърца; привечер параходът запори спокойните води на пролива, а далече зад кърмата му един фар с винтови пилоти, построен от недоверчивите върху предателската плитчина, смигаше на „Патна“ с огненото си око, като че се надсмиваше над благочестивите поклонници.

„Патна“ излезе от пролива, пресече залива и продължи пътя си сред теснината „Един градус“. Тя вървеше към Червено море под ясно небе, под небе, палещо и безоблачно, обгърнато от слънчево сияние, което убива всяка мисъл, потиска сърцето, изсушава всяка енергия и сила. А под зловещия блясък на това небе морето, синьо и дълбоко, оставаше неподвижно, дори една-единствена гънка не бърчеше неговата повърхност — море гъсто, застинало, мъртво. „Патна“ с леко съскане мина по тази лъчезарна и гладка равнина, разстла по небето черна лента дим, остави зад себе си върху водата бяла лента пяна, която веднага изчезна като призрачна следа, начертана върху безжизненото море от призрачен кораб.

Всяка сутрин слънцето, сякаш следвайки неотстъпно в пътя си по небесния свод придвижването на поклонниците, се появяваше мълчаливо, като плисваше светлина винаги на едно и също разстояние зад кърмата на кораба, достигаше го по пладне, изливаше сгъстения огън на своите лъчи върху благочестивите стремежи на пътниците, сетне изпреварваше кораба и почваше да се спуска към запад, след което тайнствено потъваше в морето — всяка вечер на едно и също разстояние от носа на „Патна“. Петимата бели на борда живееха в средната част на кораба, изолирани от човешкия товар. Тентата като бял покрив се разстилаше над палубата от носа до кърмата и само слабото бръмчене — тих шепот на тъжни гласове — издаваше присъствието на тълпата хора сред ослепителната гладкост на океана. Така минаваха дните — тихи, горещи, тежки — и изчезваха един след друг във вечността, сякаш пропадаха в бездна, постоянно зееща в килватера[6] на кораба; а „Патна“, самичка под облачето дим, упорито вървеше напред, черна и димяща сред лъчезарната необятност, и сякаш бе обгърната от пламък, който безжалостно я ближеше от небето.

Нощите се спускаха над нея като благодат.

[1] Тамили — една от народностите в Южна Индия и Шрл Ланка. Б.пр. ↑

[2] От фрахтувам — наемам кораб за превоз на стоки. Б.пр. ↑

[3] Нов Южен Уелс — щат в Югоизточна Австралия. Б.пр. ↑

[4] Прау — индонезийска безпалубна лодка. Б.пр. ↑

[5] Кампонг (мал.) — малко селце, група къщи. Б.пр. ↑

[6] Килватер — следата, която остава във водата зад движещ се кораб. Б.пр. ↑

Глава трета

Чудна тишина цареше в света и звездите сякаш изпращаха на земята заедно с ясните си лъчи уверение за вечна безопасност. Рогът на новата луна, който блестеше ниско на запад, приличаше на тънка стружка, откъснала се от кюлче злато, а Арабско море, гладко и като че ли студено, подобно на ледена повърхност, се простираше до тъмния хоризонт. Винтът се въртеше безспир, сякаш ударите му бяха част от движението на някаква безкрайна вселена; а от двете страни на „Патна“ две дълбоки гънки вода, постоянни и мрачни, се бяха проточили по блестящата гладка повърхност; между тези прави, раздалечаващи се гребени имаше няколко къдрици пяна, която кипеше с тихо съскане, няколко вълнички, бръчки и къдри, които, останали зад кърмата, още миг раздвижваха повърхността на морето, след това с мек плясък се укротяваха сред тишината на водата и небето, а черното петно — движещият се кораб — както преди си оставаше в самия център на тишината.

Джим, който стоеше на мостика, бе проникнат от голяма увереност в безкрайната сигурност и спокойствие, отпечатани на безмълвния лик на природата, както любовта се отпечатва на кроткото и нежно лице на майката. Под тентата, поверили се на мъдростта на белите хора и на тяхното мъжество, осланяйки се на могъществото на тяхното неверие и на желязната черупка на огнения им кораб, поклонниците на строгата вяра спяха върху рогозки, одеяла, на голите дъски, на всички палуби, във всички тъмни кътчета. Спяха, загърнати в цветни платове, омотани в мръсни дрипи, а главите им лежаха върху малките вързопи, лицата им бяха закрити от подгънатите им ръце: спяха мъжете, жените, децата; старите — редом с младите, немощните — заедно със силните, всички равни пред съня, брата на смъртта.

Струя въздух, идваща откъм носа от бързото движение на кораба, минаваше през дългото тъмно пространство между високите фалшборди[1], носеше се над редиците проснати тела; мъждиво светеха кръглите лампи, окачени под надлъжните греди на тентата, и в мътните кръгове светлина, хвърлена надолу и леко трепереща от непрестанната вибрация на кораба, се виждаха вдигнати нагоре брадички, затворени клепачи, тъмна ръка със сребърни пръстени, слаб крак под окъсана завивка, глава, отметната назад, босо стъпало, шия, разголена и изпъната, сякаш подложила се на някой нож. Заможните хора бяха направили за семействата си кътчета, оградени с тежки сандъци и прашни рогозки; бедните лежаха един до друг, а всичкото си имущество, завързано в дрипа, бяха пъхнали под главите си; самотните старци спяха върху своите килимчета за молитва със свити колене и вдигнати нагоре лакти, закрили с ръце ушите си; някакъв баща, сгушил глава в рамене и забил чело в коленете си, упорито дремеше до едно рошаво момче, което спеше по гръб, властно изпънало ръка; една жена, завита с бял чаршаф от глава до пети като покойница, държеше във всяка от ръцете си по едно голо детенце; имуществото на арабина, натрупано на кърмата, се издигаше като тежка могила с начупени очертания, а лампата, която висеше отгоре, смътно осветяваше грамадата натрупани вещи: тумбести медни гърнета, пръчка от шезлонг за опора на краката, остриета на копия, права ножница на стар меч, опряна в грамада възглавници, чучур на ламаринен кафеник. Патентованият лаг на хакборда[2] периодично издаваше отделни звънтящи удари, отбелязвайки всяка миля, измината от поклонниците. От време на време от телата на спящите се откъсваше слаба и сдържана въздишка — издихание на неспокойния сън; от недрата на кораба внезапно се изтръгваше кратък металически звук, чуваше се как грубо стърже лопата, шумно се хлопаше капакът на пещта, сякаш хората, които се занимаваха с тайнствените неща там долу, бяха изпълнени с бесен гняв; стройният висок корпус на парахода равномерно се движеше напред, неподвижно бяха застинали голите мачти, а косът упорито режеше великия покой на водите, които спяха под недостъпния лазур на небето.

Джим ходеше назад-напред и в необятното мълчание крачките отекваха силно в ушите му, сякаш зрящите звезди им отговаряха с ехо. Очите му, блуждаейки по линията на хоризонта, жадно се вглеждаха в недостигаемото и не виждаха сянката на предстоящото събитие. Единствена в морето беше сянката на черния дим — тежко изхвърлян от комина, огромен вимпел, краят на който се губеше някъде нагоре. Двама малайци, мълчаливи и почти неподвижни, застанали от двете страни на кормилото, управляваха кораба; обкованият с мед край на колелото проблясваше в овалното петно светлина, която струеше от компасната будка. От време на време ръката с черни пръсти, която ту пускаше, ту отново стисваше въртящите се спици, се показваше в светлото петно; брънките на кормилните вериги тежко скриптяха в жлебовете на кормилното перо. Джим поглеждаше компаса, оглеждаше бягащия хоризонт, протягаше се така, че костите му изпукваха, а тялото му се извиваше бавно, обзето от чувство за собственото си благополучие; пълното спокойствие сякаш му бе придало мъжество и той нехаеше за това, какво би му се случило до края на неговите дни. Час по час лениво поглеждаше картата, закрепена с четири кабарчета за ниската трикрака маса, която стоеше недалеч от кормилото. На светлината на фенера с увеличително стъкло, завързак за един пилерс[3], листът хартия, който изобразяваше дълбочините на морето, леко сияеше; той беше също тъй гладък и равен, както блестящата повърхност на водата. Върху картата лежеше двойна линия за чертане на успоредни прави и един пергел; положението на кораба по обед беше отбелязано с малко черно кръстче, а правата линия до Перим[4], прекарана с молив, обозначаваше курса на кораба — пътя на душите към святото място, към обещаното спасение, към вечния живот; моливът, докосвайки с острието си брега на Сомалия, лежеше кръгъл и неподвижен като гола мачта, доплавала в някакъв защитен от вятъра док.

„Колко гладко се движи корабът“ — помисли си удивен Джим, възприемайки с някаква благодарност великия покой на морето и небето. В такива минути той се отдаваше на мисли за доблестни подвизи; младежът обичаше тези мечти и мнимия успех на своите въображаеми подвизи. Те бяха най-хубавото в живота, неговата тайна истина, неговата скрита реалност. В тези мечти имаше великолепна мъжественост, очарование на неуловимото, те минаваха пред него като героична процесия, увличаха душата му и я опияняваха с божествено питие — безграничната вяра в себе си. Сякаш нямаше нищо, на което той не би могъл да устои. Тази мисъл така му хареса, че той се усмихна, загледан безгрижно напред; като погледна случайно назад, Джим видя бялата права ивица на килватера, прекарана по морето от кила на кораба — също тъй права, както черната линия, нанесена на картата с молива.

Кофите за пепел се удряха във вентилаторите на пещта и този металически звук му напомни, че наближава краят на неговата вахта! Той въздъхна с удоволствие, но в същото време изпита съжаление, че трябва да се раздели с това невъзмутимо спокойствие, което поощрява дръзкия полет на мислите му. Беше и малко сънен, усещаше приятна умора по цялото си тяло, като че ли всичката му кръв се бе превърнала в топло мляко. Капитанът безшумно се бе качил на мостика; пижамата му беше широко разтворена и разкриваше голите му гърди. Той още не беше се разсънил съвсем; лицето му бе червено, лявото око — полузатворено, дясното, мътно, бе глупаво втренчено; навел голямата си глава над картата, той сънено се чешеше по ребрата. Имаше нещо неприлично във вида на това голо тяло. Гърдите му, меки и силни, лъщяха, сякаш в съня си бе излял през порите всичката си мазнина. Той направи някаква професионална забележка с пресипнал и безжизнен глас, подобен на стържене на трион малко преди да пререже някаква дъска; гънката на двойната му брадичка висеше като торба, окачена под челюстта; Джим потрепна и отговори много почтително; но отвратителната месеста фигура, сякаш съзряна от него за пръв път в миг на просветление, завинаги се запечата в паметта му като въплъщение на всичко порочно и подло, което се таи в света, обичан от нас; то се таи в нашите сърца, на които поверяваме спасението си; в хората, които ни заобикалят; в картините, които се разкриват пред очите ни; в звуците, които достигат до слуха ни; във въздуха, който изпълва белите ни дробове.

Тънката златна стружка на луната, като се спускаше бавно, потъна в потъмнелите води и вечността сякаш се приближи до земята; по-ярко заблестяха звездите, по-силно стана сиянието на полупрозрачния купол, надвиснал над плоския диск на тъмното море. Корабът се плъзгаше така гладко, че не се усещаше никакво движение напред, сякаш „Патна“ беше гъсто населена планета, носеща се през тъмните пространства на ефира сред рой слънца, в страховити и спокойни пустини, които очакват диханието на нови творения.

— Малко е да се каже горещо там, долу — отекна нечий глас.

Без да се обръща, Джим се усмихна. Капитанът стоеше невъзмутим, обърнал към него широкия си гръб; този ренегат имаше навика да се прави, че отначало не забелязва вашето присъствие, а после, като разтвори широко очи към вас, да избухне с пяна на устата, с поток от обиди, бликащи като от някаква клоака. Сега той само мрачно измърмори нещо; вторият механик, застанал до стълбата на мостика, изтриваше влажните си длани с един нечист парцал и продължи да се оплаква без каквото и да е смущение. На моряците им е добре тук, горе, и той би искал да знае каква е ползата от тях. Бедните механици трябва да водят кораба, а те прекрасно биха се справили и с всичко останало; ей богу, те…

— Млъкнете! — флегматично избоботи немецът.

— О, да! Млъкнете! А ако има нещо не в ред, веднага ще дотичате при нас, нали? — продължаваше онзи. Той вече наполовина се е изпекъл там, долу. Във всеки случай сега на него му е все едно, колкото и грехове да е натрупал: през последните три дни е получил прекрасна представа за онова място, където отиват след смъртта си лошите хора… ей богу, наистина е получил… И не само това — оглушал е от адския шум долу. Проклетата гнила развалина гърми и трещи като стар палубен скрипец, дори още по-силно; за какво рискува живота си той дни и нощи сред цялата тази развалина, сякаш е в гробище за кораби, никак не му е ясно! Изглежда, си е лекомислен от рождение. Той…

— Къде се напихте? — попита немецът; той беше побеснял, но стоеше неподвижно, осветен от лампата на компасната будка, подобен на груба статуя на човек, направена от буца мазнина. Джим както преди се усмихваше, загледан в отстъпващия хоризонт; изпълнен с благородни стремежи, той се опиваше от съзнанието за своето превъзходство.

— Напил съм се! — презрително повтори механикът; той се държеше с две ръце за перилата — призрачна фигура с подкосяващи се крака. — Нали вие не сте го платили, капитане. Достатъчно сте стиснат, ей богу. По-скоро ще уморите добрия човек, отколкото да го почерпите с капчица шнапс. Ето какво вие, немците, наричате икономия. На триците скъп, на брашното евтин…

Той се бе разчувствувал. Към десет часа старшият механик му бе дал една чашка… всичко на всичко една, ей богу — добро старче; но сега не можеш мръдна стария мошеник от леглото — с петтонен кран не би успял да го вдигнеш. Не! Поне тази вечер това е невъзможно. Той спи сладко като бебче, а под възглавницата му има бутилка първокласно бренди. От устата на капитана на „Патна“ се изтръгна дрезгава ругатня и думата „Schwein“[5] запърха като капризно перце, подхванато от лек ветрец. Той и старшият механик се познаваха от много години — заедно служиха при един весел, хитър стар китаец, който носеше очила с рогови рамки и слагаше червени копринени лентички в почтената си плитка от бели коси. В базата на „Патна“ хората имаха мнението, че тези двамата — капитанът и механикът — са си лика-прилика по безогледните злоупотреби. Външно те никак не си приличаха: единият с мътни очи, злобен и месест, другият — слаб, мършав, с дълга и костелива глава като главата на стара кранта, с хлътнали бузи и стъклен поглед в хлътналите очи. Старшият механик се бе озовал на брега някъде на Изток — в Кантон, Шанхай или може би в Йокохама; той сам може би не помнеше къде точно е станало корабокрушението и от какво е било предизвикано то. Преди около двадесет години от състрадание към неговата младост го бяха изхвърлили безшумно от кораба, на който служеше, а би могло да му се случи и нещо много по-лошо, така че, като си спомняше за тази случка, той не изпитваше ни сянка от съжаление. После в източните морета почна да се развива парното плаване, а тъй като хората с неговата професия първоначално бяха малко, донякъде му потръгна. На всички новопристигнали той бързаше да съобщи с тъжен шепот, че е опитен човек. Когато се движеше, сякаш в дрехите му се клатушкаше скелет. Походката му напомняше човек, който броди безцелно, и той наистина бродеше около остъкления люк на машинното отделение, пушеше без охота, натъпкваше с тютюн медната чашка на лулата си от черешово дърво, шийката на която бе дълга цели четири стъпки, и се държеше глупаво-важно като някой мислител, който развива философска система от мъглявите проблясъци на истината. Той обикновено бе скъперник и пазеше личния си запас от спирт, но в тази нощ се бе отказал от своите принципи; за разлика от него вторият механик — младежът от Уепинг — имаше слаба глава: неочакваната почерпка със силната напитка го направи много весел, дързък и бъбрив.

Немецът от Нов Южен Уелс беснееше; той пухтеше като ауспухова тръба, а Джим, леко заинтригуван от това зрелище, с нетърпение чакаше кога ще може да слезе долу: последните десет минути на вахтата бяха досадни като пушка, която прави засечка. За тези хора нямаше място в света на героичните приключения, въпреки че те всъщност не бяха лоши момчета. Дори самият капитан… Но сега Джим изпита отвращение при вида на тази пъхтяща грамада от плът, която изпускаше бълбукащо мърморене — тъмен поток от мръсни ругатни; приятната умора обаче му пречеше да изпита активна неприязън към когото и да било. Не му беше до тези хора; той работеше рамо до рамо с тях, но те не можеха да го докоснат; дишаше с тях един и същ въздух, но беше друг човек… Дали ще се нахвърли капитанът върху механика?… Животът беше лек, а Джим беше твърде уверен в себе си — твърде уверен, за да… Чертата, която отделяше неговите размишления от сънливостта, стана по-тънка от паяжинна нишка.

Вторият механик незабелязано преминаваше към разсъждения за своите финанси и за своето мъжество.

— Кой е пиян? Аз? А, не, капитане! Работата не е в това. Би трябвало вече да знаете, че нашият старши не е особено щедър и дори врабец не би си позволил да напие, ей богу! Алкохолът никога не ми е действувал; още не са измислили такова питие, от което да се напия. Готов съм да пия с вас едновременно — вие пийте уиски, а аз — течен огън, ей богу, ще остана свеж като краставичка. Ако допуснех, че съм пиян, щях да се хвърля в морето — щях да свърша със себе си, ей богу! Щях да свърша! Още същата минута! А от мостика няма да се махна. Къде другаде ще подишам чист въздух в нощ като тази? Долу на палубата при оная сган? Дума да не става! И за какво да се страхувам от вас?

Немецът издигна тежките си юмруци към небето и ги разтърси, без да каже дума.

— Аз не зная какво е страх — продължаваше механикът с искрена убеденост. — Не се боя от прекрасната работа на това гнило корито. Щастие е за вас, че съществуват на света такива хора, които не треперят за своя живот… иначе какво бихте правили без нас — вие и тази вехта черупка с обшивка от амбалажна хартия… ей богу, амбалажна хартия! Добре ви е на вас, вие и от нея изкарвате доста пари — а какво да кажа за себе си? Колко получавам аз? Някакви нищожни сто и петдесет долара на месец! Нищо повече. Питам ви почтително — почтително, забележете това! — кой няма да зареже такава проклета работа? Пък е и опасна, ей богу! Но аз — аз съм един от онези смелчаци, които…

Той пусна перилата и размаха ръце, сякаш искаше нагледно да покаже мъжеството си; тънкият му глас пискливо ехтеше над морето; повдигна се на пръсти, за да подчертае по-силно фразата, и изведнъж падна по очи, сякаш някой го бе ударил изотзад с тояга. Като падаше, той извика: „Проклятие!“ След този вопъл настъпи за миг мълчание. Джим и капитанът едновременно залитнаха напред, но се задържаха на крака и като се почувствуваха отново устойчиви, с изумление погледнаха спокойната гладкост на морето. После погледнаха нагоре, към звездите.

Какво се бе случило? Машините си бумтяха глухо както преди. Да не би пък земята да бе спряла своето въртене? Те нищо не разбираха; и внезапно спокойното море, безоблачното небе им се сториха страховито несигурни в своята неподвижност, сякаш и морето, и небето се крепяха на самия край на пропаст. Механикът стана, изправи се в цял ръст и отново рухна на пода като някаква безформена купчина. Тази купчина заговори с глух, обиден глас:

— Какво е това?

Слаб шум, подобен на безкрайно далечен тътен на гръмотевица, тих звук — едва ли не само трептене на въздуха — отекна проточено и корабът потрепна в отговор, като че ли гръмотевицата бе проехтяла дълбоко под водата. Очите на двамата малайци на кормилото блеснаха към белите хора, но тъмните им ръце както преди стискаха здраво спиците. Острият корпус на кораба, устремил се напред, сякаш се повдигна с няколко инча по цялата си дължина, като че ли отстъпи пред нещо по-силно от него, после отново се отпусна надолу и пак неизменно продължи своята работа — да пори гладката морска повърхност. Той престана да трепери и изведнъж слабият тътен на гръмотевицата стихна, като че ли корабът бе пресякъл само някаква тясна ивица неспокойна вода и виещ вятър.

[1] Фалшборд — лека обшивка, продължение на бордната обшивка на палубата. Служи като ограда и защита на палубата от вълни. Б.пр. ↑

[2] Хакборд — горната част от кърмата на кораба, Б.пр. ↑

[3] Пилерс — вертикална дървена или метална стойка, която поддържа палубата на кораб. Б.пр. ↑

[4] Перим — остров в Баб-ел-Мандебския пролив (между Индийски океан и Червено море). Б.пр. ↑

[5] Shwein (нем.) — свиня. Б.пр. ↑

Глава четвърта

Около месец по-късно, когато в отговор на преките въпроси се опитваше чистосърдечно да разкаже за случилото се, Джим обикновено добавяше:

— „Патна“ премина през нещо така леко, както пропълзява змия през тояга.

Сравнението беше сполучливо. Разпитът имаше за цел да разкрие фактите и се водеше в полицейския съд на едно от източните пристанища. Джим стоеше на подиума за свидетели и бузите му пламтяха, въпреки че залата с високи стени беше прохладна; големите пуйки[1] тихичко се въртяха над главата му, а отдолу го гледаха много очи, към него бяха извърнати лица — мургави, бели, червени, — лица съсредоточени, застинали, сякаш всички тези хора, насядали на тесните, поставени в строги редици скамейки, бяха покорени от чара на неговия глас. А гласът му звучеше много силно и на Джим той се струваше страшен — това беше единственият звук, който се чуваше в целия свят, защото ясните въпроси, които изтръгваха от него отговор, сякаш се наслагваха в гърдите му, тревожни, болезнени, остри и безмълвни като страшните въпроси на съвестта. Навън слънцето печеше, а тук вятърът на големите пунки предизвикваше тръпки и от срам Джим гореше в огън, а прикованите в него очи го пробождаха като ножове. Лицето на председателя на съда, гладко обръснато и безстрастно, го гледаше с мъртвешка бледност, оградено от червените лица на двамата морски асесори[2]. Светлината от широкия прозорец под тавана падаше върху главите и раменете на тези трима души и те рязко се открояваха в полумрака на голямата съдебна зала, където публиката сякаш се състоеше от сенки с втренчени погледи. Нужни им бяха факти. Факти! Те искаха от него факти, сякаш фактите могат да обяснят всичко!

— Като дойдохте до заключение, че сте се ударили в нещо, което е плавало във водата — да речем, отломък от някакъв кораб, — вашият капитан ви заповяда да отидете на носа и да установите дали не е станала някаква повреда. Считахте ли вие това за възможно, вземайки под внимание силата на удара? — попита асесорът, който седеше отляво.

Той имаше рядка брада във формата на подкова и изпъкнали скули: опрял се с лакти на масата, стискаше своите груби ръце пред лицето си и гледаше Джим със замислените си сини очи. Другият асесор, едър мъж с надменна физиономия, облегнат на стола и изпънал лявата си ръка, тихичко барабанеше с пръсти по бележника пред себе си. В средата председателят, изправен в широкото си кресло и склонил леко глава на рамото си, беше скръстил ръце на гърди; до мастилницата му стоеше стъклена ваза с цветя.

— Не, не считах — каза Джим. — Наредиха ми да не викам никого и да не вдигам шум, за да се избегне паниката. Тази предпазливост аз сметнах за разумна. Взех един от фенерите, които висяха под тентата, и се упътих към носа. Като отворих люка на форпика[3], чух някакво пляскане. Тогава спуснах надолу фенера, доколкото позволяваше въжето, и видях, че форпикът е повече от половината залят от вода. Тогава разбрах, че някъде под водолинията трябва да има голяма пробойна. — Той замълча.

— Така… — каза единият асесор, загледан в бележника си с мечтателна усмивка; той през всичкото време барабанеше с пръсти, докосвайки безшумно хартията.

— В онзи момент не мислех за опасност. Трябва да съм бил малко развълнуван: всичко това се случи така тихо и така неочаквано. Знаех, че на кораба няма друга преграда освен аварийната, която отделяше форпика от форхолда[4]. Тръгнах назад да доложа на капитана. До трапа се сблъсках с втория механик; той сякаш беше уплашен и ми съобщи, че, изглежда, си е счупил лявата ръка; като слизал надолу, се подхлъзнал на горното стъпало и паднал, когато съм бил на носа. Вторият механик възкликна; „Боже мой! Тази гнила преграда ще рухне след минута и проклетото корито ще отиде на дъното заедно с нас като буца олово!“

Той ме отблъсна с дясната си ръка и изтича нагоре по трапа, надавайки викове. Лявата му ръка висеше надолу. Аз го последвах веднага и видях как капитанът се нахвърли върху него и го повали по гръб. После той не го удари втори път, а се наведе, над него и почна сърдито, но много тихо да му говори нещо. Мисля, че капитанът го питаше за какъв дявол не отива да спре машините, вместо да вдига врява на палубата. Чух как капитанът каза: „Станете! Тичайте! По-живо!“ — и изпсува. Механикът слезе безшумно по дясната стълба на мостика и бързо заобиколи остъкления люк на път за трапа на машинното отделение, което беше откъм левия борд. Той стенеше, както тичаше…

Джим говореше бавно; спомените му възникваха учудващо живо; за сведение на тези хора, които искаха факти, той би могъл като ехо да възпроизведе дори стоновете на механика. Когато преодоля надигналия се в гърдите му протест, той реши, че само педантичната точност на разказа му може да обясни истинския ужас, който се криеше зад страховитата картина на събитията. Фактите, които тези хора така искаха да научат, бяха видими, осезаеми, достъпни за сетивата. Те заемаха своето място във времето и пространството — за тяхното съществуване се изискваха двадесет и седем минути и параход с водоизместимост хиляда и четиристотин тона; те съставляваха едно цяло с определени черти, нюанси, сложен комплекс, който зрителната памет улавяше, но въпреки това имаше и нещо друго, невидимо — дух, който води към гибел като някаква злобна душа в отвратително тяло. Тъкмо това му се искаше да изясни. Тази злополука не беше обикновена, всичко в нея бе от изключителна важност и за щастие той помнеше всичко. Искаше да говори в името на истината — може би и заради самия себе си; речта му течеше спокойно, но мисълта се мяташе в тесния кръг от факти, които го бяха наобиколили, за да го откъснат от всички останали хора; той приличаше на животно, което, заградено отвсякъде с високи колове, тича в кръг, обезумяло в нощта, търси някакво слабо място, някаква пукнатина, дупка, отвор, откъдето да се промъкне и спаси. Тази напрегната работа на мисълта му го принуждаваше от време на време да се запъва…

— Капитанът както преди ходеше назад-напред по мостика; на вид беше спокоен, но няколко пъти се препъна, а когато застанах пред него и почнах да му говоря, той се блъсна в мен, сякаш беше съвсем сляп. Нищо определено не ми отвърна. Мърмореше си нещо, разбрах само няколко думи — „проклета пара!“ и „дяволска пара!“, нещо за пара. Аз помислих…

Джим се отклоняваше от същността; въпросът, който трябваше да го върне към нея, прекъсна потока на речта му като болезнена конвулсия и младежът се почувствува крайно обезкуражен и отпаднал. Той щеше след малко да им каже това… щеше… а сега, грубо прекъснат, трябваше да отговори само с „да“ или „не“. Отговори точно и кратко: „Да.“ Хубав, висок, с мрачен израз в младежките очи, Джим бе възправил рамене над оградения подиум за свидетели, а душата му се гърчеше от болка. Принудиха го да отговори на още един въпрос, пак по същество и пак ненужен, после той отново зачака. Устата му беше пресъхнала, като че бе нагълтал прах, после Джим усети горчиво-солен вкус като след глътка морска вода. Изтри влажното си чело, облиза засъхналите си устни, усети как по гърба му пролазиха тръпки. Едрият асесор притвори клепачи, разсеян и тъжен, той безшумно барабанеше по бележника; очите на втория асесор, който бе преплел загорелите си пръсти, изглежда, излъчваха доброта; председателят леко се наклони напред; бледото му лице се приближи до цветята, после, като се облакъти на дръжката на креслото, той подпря глава с ръка. Вятърът от пуйките облъхваше тъмноликите туземци, загърнати в широки одеяния, силно сгорещените европейци, облечени в плътно прилепнали дрехи от тик[5]; те седяха един до друг на скамейките и държаха на коленете си своите кръгли тропически шлемове. Покрай стените бързо се провираха босоноги туземци полицаи, стегнати в дълги бели мундири; запасани с червени пояси и с червени тюрбани, те тичаха назад-напред, безшумни като призраци и съсредоточени като ловджийски кучета.

Очите на Джим, които блуждаеха в паузите между отговорите, се спряха на един бял, който седеше настрана от другите; лицето на този човек беше уморено и замислено, но спокойните му очи гледаха прямо, живи и ясни. Джим отвърна на следващия въпрос и изпита изкушение да извика: „Какъв смисъл има това? Какъв смисъл?“ Той леко тропна с крак, прехапа устна и извърна очи над главите на хората. Срещна погледа на белия човек. Очите му не приличаха на втренчените, сякаш омагьосани очи на останалите. В този поглед имаше разумна воля. В паузата между два въпроса Джим дотолкова се унесе, че намери време да си помисли. „Този човек — проблесна в главата му мисълта — ме гледа, като че ли вижда някого или нещо зад моето рамо. Някъде съм срещал този човек — може би на улицата.“ Но Джим беше уверен, че никога не е говорил с него. В продължение на много дни той не беше говорил с никого — водеше мълчалив, несвързан и безкраен разговор само със самия себе си, като затворник в килия или пътник, заблудил се в пустинята. Сега той отговаряше на въпроси, които нямаха значение, макар да преследваха определена цел, и се питаше ще говори ли и друг път в живота си. Звукът на собствените му искрени думи потвърждаваше неговото убеждение, че занапред речта му ще бъде безполезна. Онзи човек като че ли разбираше неговото безнадеждно затруднение. Джим го погледна, после решително отвърна очи, сякаш завинаги се прощаваше с него.

А по-късно, в далечните кътчета на земята, Марлоу неведнъж с удоволствие си спомняше за Джим, спомняше си подробно и на глас.

Това се случваше следобед на верандата, драпирана с неподвижни листа и окичена с цветя, в гъстия здрач, изпъстрен с огнените точки на пурите. На всеки дълъг тръстиков стол се беше настанил по един мълчалив слушател. От време на време припламваше малка червена светлинна и като се разгаряше, осветяваше пръстите на някоя костелива ръка, част от невъзмутимо спокойно лице или избухваше с ален отблясък в замислените очи, хвърляйки сянка върху гладкото чело. И едва произнесъл първата дума, Марлоу удобно се изтягаше на стола и оставаше съвсем неподвижен, сякаш окриленият му дух се връщаше в пропастта на времето и миналото заговаряше чрез неговата уста.

[1] От пунка (англоинд.) — ветрило, закачено за тавана на стаята. Б.пр. ↑

[2] Асесор — съдебен заседател, член на съд. Б.пр. ↑

[3] Форпик — носов отсек от трюма. Б.пр. ↑

[4] Форхолд — носов трюм. Б.пр. ↑

[5] Тик — груб памучен или лепен плат на диагонални райета. Б.пр. ↑

Глава пета

— О, да! Бях на съдебното следствие — говореше той. — И до ден-днешен не преставам да се учудвам защо отидох. Готов съм да повярвам, че всеки от нас има ангел-пазител, но в такъв случай (и вие трябва да се съгласите с мен) към всеки от нас е придаден по един дявол. Искам да признаете това, тъй като не желая да бъда изключение, а знам, че го има в мен — за дявола говоря. Разбира се, не съм го виждал, ала разполагам с косвени улики. Той си стои при мен, но тъй като по природа е зъл, все ме замесва в подобни истории. Какви истории, ще попитате вие. Ами например следствието, историята с жълтото куче… Вие смятате за невероятно едно краставо туземно куче да бъде допуснато да се завира в краката на хората на верандата на сградата, в която се намира съдът? Ето по какви пътища — лъкатушни, неочаквани, наистина дяволски — той ме принуждава да се натъквам на хора с уязвими и неуязвими места, със скрити гнезда на проказа. Заклевам се в бога — като ме видят, езиците им се развързват и започват да ми правят признания; сякаш самият аз няма какво да признавам, сякаш аз самият — бог да ми е на помощ! — не бих намерил достатъчно признания, заради които да мога да се измъчвам до края на своите дни. Бих искал да зная с какво съм заслужил такава благосклонност. Казвам за ваше сведение, че имам не по-малко грижи от всеки друг човек, а сломените ми са толкова, колкото на всеки обикновен поклонник в тази долина. Както виждате, не съм особено подходящ за изслушване на признания. Тогава в какво се състои работата? Не мога да кажа… може би това е необходимо само за да се прекара времето следобед. Драги мой Чарли, вашият обед беше твърде хубав и в резултат на това спокойният робер се струва на тези господа уморително и шумно занимание. Те се изтегнаха във вашите удобни кресла и си мислят: „По дяволите всяко усилие! Нека Марлоу разказва.“

Да разказва! Така да бъде. И съвсем леко е да се говори за мастър[1] Джим след един хубав обед, когато се намираш на двеста стъпки над морското равнище и имаш подръка кутия с прилични пури в тихата, прохладна вечер под звездите. Това може да накара и най-добрите от нас да забравят, че тук ние се намираме само на изпитание и трябва да си пробиваме път под кръстосан огън, внимавайки за всяка скъпоценна минута, за всяка непоправима крачка, вярвайки, че в края на краищата все пак ще ни се удаде да се измъкнем задоволително. Обаче истинска увереност в това няма и дяволски малка помощ могат да ни дадат онези, с които се сблъскваме! Раз бира се, навсякъде се срещат хора, за които целият живот прилича на следобеден час с пура — лек, приятен, бездеен, може би оживен от някаква небивала история за борба; забравяш я още преди да е разказано всичко до края… ако, разбира се, тя изобщо има край.

За пръв път очите ни се срещнаха на това съдебно следствие. Трябва да знаете, че всички, свързани в някаква степен с морето, се намираха там, в съда, тъй като отдавна преди това се бе вдигнал шум около делото — от деня, в който дойде тайнствената телеграма за Аден, която ни накара да се разкудкудякаме. Казвам тайнствена, тъй като до известна степен тя беше такава, макар да съдържаше само един-единствен гол факт — толкова гол и безобразен, колкото могат да бъдат фактите. Цялото крайбрежие говореше само за това. Най-напред, като се обличах сутринта в своята каюта, аз чух през преградата как моят преводач туземец, получил разрешение да изпие чаша чай в бюфета, бъбреше със стюарда за „Патна“. Веднага щом слязох на брега, срещнах познати и първите им думи бяха:

— Чувал ли си някога за нещо по-поразително?

В зависимост от натурата им те цинично се усмихваха, приемаха тъжен вид или избухваха с псувни. Хора, съвсем непознати един за друг, заговорваха за това само за да изложат своите съображения по този въпрос; и най-презреният скитник се появяваше на крайбрежната улица с надеждата, че ще го почерпят щедро по време на разговора за това; същите думи сте слушали в Управлението на пристанището, от всеки корабен посредник, от вашия агент, от белите, от туземците, от мелезите, дори от полуголите лодкари, които клечат по каменните стъпала. Да, бога ми! Други негодуваха, трети се шегуваха и всички безкрай обсъждаха въпроса какво би могло да се случи с тях, знаете това. Така изминаха две седмици, а може би и повече време и почна да надделява мнението, че всичко тайнствено в тази работа ще придобие трагичен смисъл. После, в едно прекрасно утро, както стоях в сянката край стъпалата на Управлението на пристанището, забелязах четирима души, които идваха срещу мен — вървяха покрай кея. Учудих се откъде се е взела такава странна компания и изведнъж — ако мога да се изразя така — извиках негласно: „Но това са те!“

Да, действително бяха те — тримата от тях, — хора като хора, а четвъртият толкова пълен, колкото човек не трябва да бъде; след хубава закуска бяха току-що слезли от парахода на „Дейл Лайн“, идващ от Англия, пристигнал около час след изгрева на слънцето. Не можеше да има грешка; от пръв поглед познах забележителния капитан на „Патна“ — най-дебелия човек в тропиците, които като пояс обвиват нашата добра старица Земя. Освен това около девет месеца по-рано аз го бях срещнал в Семаранг[2], На рейда товареха неговия параход, а той ругаеше тираничните институции на германската империя и по цели дни се наливаше с бира в задната стаичка на Де Йонг; накрая Де Йонг, който, без да му мигне окото, му вземаше по цял гулден за бутилка, ме повика настрана и като сбърчи дребничкото си лице с груба кожа, поверително ми заяви:

— Търговията си е търговия, капитане, но от този човек ми призлява. Пфу!

Застанал под сянката, аз го гледах. Той изпревари малко спътниците си и слънчевите лъчи, които падаха върху него, особено рязко подчертаваха пълнотата му. Напомни ми дресирано слонче, което ходи на задните си крака. Костюмът му беше екстравагантно колоритен: нечиста пижама с яркозелени и тъмнооранжеви отвесни райета, скъсани сламени чехли на бос крак и нечий много мръсен и захвърлен поради непотребност тропически шлем; шлемът му беше с два номера по-малък и се крепеше на голямата му глава с конопена връвчица. Вие разбирате, че на такъв човек няма да му провърви, ако трябва да се преоблече в чужди дрехи. Отлично. И тъй, той стремително се носеше напред, без да гледа нито надясно, нито наляво, мина на три стъпки от мен и какъвто си беше простодушен, изкачи на един дъх цялата стълба, която водеше към Управлението на пристанището, за да направи доклада или донесението си — наречете го както щете.

Очевидно той най-напред се бе обърнал към главния инспектор по наемане на корабни екипажи. Арчи Рътуъл току-що бил пристигнал в управлението и както по-късно разказваше, бил готов да започне трудовия си ден със строга лекция за главния си кларк. Някой от вас сигурно познава този кларк — услужлив, дребничък португалец мелез със страшно тъничка шийка, който вечно е нащрек да получи от капитаните нещо за ядене — парче солена сланина, торбичка сухари, картофи или нещо друго. Помня, един път му подарих жива овца, останала от корабните ми запаси; не че очаквах от него някаква услуга — както ви е известно, той не може нищо да свърши, — но ме трогваше детската му вяра в свещеното право да получава по нещичко. По своята сила това чувство бе едва ли не прекрасно. Черта на неговата раса — или може би на две раси, — както и на климата… Е, както и да е. Във всеки случай знам, че той сега ще ми бъде приятел до гроб.

И тъй, Рътуъл разказва, че му четял строга лекция — предполагам, на тема „Моралът на длъжностните лица“, — когато чул зад гърба си някакви глухи стъпки и обръщайки се, видял нещо кръгло и голямо, подобно на свинска глава, направена от захар и загърната във фланела на черти, която се издигала в средата на просторната канцелария. Рътуъл бил поразен — дълго време не могъл да разбере, че това същество е живо, и се чудел за какво и по какъв начин този предмет се е озовал пред неговото бюро. Сводът пред чакалнята бил изпълнен с обслужвачи на пунки, метачи, туземци полицаи, един старши на корабна лодка и екипажа на парен катер от пристанището; всички протягали шии и едва ли не се били покатерили по гърбовете на застаналите пред тях. Същинско стълпотворение! Ето че шишкото се сетил да дръпне и свали от главата си шлема и с леки поклони се доближил до Рътуъл, който ми довери, че тази гледка му подействувала много силно — слушал и дълго не можел да разбере какво иска този призрак. Той имал хриплив, печален глас, но се държал безстрашно и лека-полека Арчи почнал да разбира, че делото за „Патна“ навлиза в нова фаза. Веднага щом проумял кой стои пред него, той изпитал неловкост — Арчи е толкова чувствителен, лесно е да го смутиш, — но се опомнил и извикал:

— Достатъчно! Не мога да ви изслушам. Трябва да отидете при шефа. Аз не мога… Капитан Елиът — ето кой ви трябва. При него, при него!

После скочил, минал пред дългото си бюро и почнал да блъска навън шишкото; онзи, учуден, отначало се подчинявал и чак пред вратата на кабинета някакъв животински инстинкт го заставил да се противопостави и да засумти като изплашен вол:

— Слушайте! Каква е тая работа? Пуснете ме! Слушайте!

Арчи, без да чука, разтворил широко вратата.

— Капитанът на „Патна“, сър! — извикал той. — Влезте, капитане.

Той видял как старецът, който пишел нещо, вдигнал така рязко глава, че пенснето му паднало; Арчи затръшнал вратата и се втурнал към бюрото си, където го чакали документите, донесени за подпис. Но по неговите думи врявата, която се вдигнала зад вратата, била толкова ужасна, че той не могъл да дойде на себе си и да си спомни как се пише собственото му име. Арчи — най-чувствителният инспектор по наемане на корабни екипажи в двете полукълба! Той твърди, че се чувствувал така, сякаш е хвърлил човек на някой гладен лъв. Без съмнение шумът е бил голям. Аз чувах виковете долу и не се съмнявам, че сигурно са се чували чак на другия край на еспланадата, до естрадата за оркестъра. Старият татко Елиът имаше богат запас от думи и умееше да вика, без да мисли на кого вика. Той би почнал да вика и на самия вицекрал. Често ми казваше:

— По-висок пост не мога да заема. Пенсията ми е сигурна. Сложил съм настрана малко парици и ако не им харесва как разбирам дълга си, веднага ще се върна в родината. Аз съм стар човек и през целия си живот съм казвал това, което мисля. Сега искам само едно: дъщерите ми да се омъжат, докато съм още жив.

Елиът беше малко побъркан на тази тема. Трите му дъщери бяха много хубавички, макар поразително да приличаха на него. Понякога той ставаше от сън с безнадеждните мисли за тяхното омъжване и всички в службата, досетили се по очите му за неговите мрачни мисли, усещаха тръпки, тъй като заради тях в такива дни той непременно изяждаше някого за закуска. Обаче в онова утро той не изяде ренегата, но — ако ми позволите да продължа метафората — доста ненаситно го сдъвка… и после го изплю.

След няколко минути видях как чудовищният шишко бързо слезе по стъпалата и се спря на последните от тях — спря се до мене, потънал в дълбок размисъл; големите му моравочервени бузи трепереха. Той си хапеше палеца, скоро ме забеляза и изпод вежди ми хвърли сърдит поглед. Останалите трима, които бяха слезли с него на брега, чакаха малко по-настрана. Единият от тях — жълтолико, слабо човече — беше с превързана ръка, другият — дълъг, със синьо фланелено сако, с побелели, увиснали мустаци, сух като треска и тънък като дръжка на метла — се оглеждаше наоколо със самодоволно глупав вид. Третият — строен, широкоплещест младеж — бе пъхнал ръце в джобовете си и се бе обърнал с гръб към другите двама, които разговаряха оживено. Той гледаше към безлюдната еспланада. Вехтата, потънала в прах гари с щори на прозорците се спря точно срещу тази група; кочияшът, сложил десния си крак върху коляното на левия, критично разглеждаше пръстите на краката си. Младият човек не мърдаше, дори не движеше глава, гледаше право пред себе си към озарената от слънцето еспланада. Така за пръв път видях Джим. Той изглеждаше толкова равнодушен и недостъпен, колкото могат да бъдат само младежите. Строен, чист, Джим стоеше твърдо на краката си, едно от най-многообещаващите момчета, които съм срещал някога; и като го гледах, знаейки всичко, каквото знаеше той, и още нещичко, което му бе неизвестно, аз изпитвах яд, сякаш младежът се преструваше, за да може да получи нещо от мене чрез това притворство. Той нямаше право да изглежда така чист и честен! Мислено си казах: е, щом и такива момчета могат да се отклонят от правия път, тогава… От обида бях готов да си хвърля шапката и да я стъпча, както направи веднъж пред очите ми капитанът на един италиански барк — неговият глупав помощник забърка страхотна каша, когато искаше да застане на две котви в рейда, пълен с кораби. Аз се питах, като го гледах такъв спокоен: глупав ли е или е груб до безчувственост? Струваше ми се, че ей сега ще почне да си подсвирква. И забележете — ни най-малко не ме интересуваше поведението на другите двама. Те някак по̀ съответствуваха на разказа, който беше станал достояние на всички и щеше да легне в основата на официалното следствие.

— Онзи стар негодник там горе ме нарече подлец — каза капитанът на „Патна“. — Не мога да кажа дали ме позна — мисля, че да; във всеки случай нашите погледи се срещнаха. Очите му блестяха гневно — аз се усмихвах; „подлец“ беше най-безобидният епитет, който бе достигнал до слуха ми през отворения прозорец.

— Така ли? — попитах, кой знае защо неуспял да си сдържа езика.

Той кимна, пак си захапа палеца и изпсува под нос; после, като вдигна глава, ме погледна с мрачна дързост и отсече:

— Ба! Тихи океан е голям, приятелю. Вие, проклети англичани, постъпвайте както си щете. Аз зная къде е мястото на такъв човек като мен: добре ме познават в Апия[3], в Хонолулу, в…

Той се замисли и млъкна, а аз лесно можех да си представя какви хора го познават в онези места. Няма да скрия — самият аз познавах този тип хора. Има моменти, когато човек трябва да постъпва така, сякаш животът е еднакво приятен във всякаква компания. Изпитал съм това и нещо повече — сега нямам намерение да си спомням с гримаса за тази необходимост. Защото мнозина от онази лоша компания — може би заради липсата на морални… морални… как да нарека това?… морални устои или по други, не по-малко сериозни причини, бяха два пъти по-осведомени и двайсет пъти по-занимателни от обикновените, почтени крадци-търговци, които вие, господа, поставяте на вашата маса, макар да няма истинска необходимост да постъпвате така; вие се ръководите от навика, от страха, от добродушието и от стотици други скрити и дребни подбуди.

— Вие, англичаните, сте всичките негодници — продължаваше патриотът австралиец от Фленсборг или Щетин. Сега наистина не мога да си спомня кое прилично малко пристанище на бреговете на Балтика бе осквернило себе си, ставайки гнездо на тази рядка птица. — За какво викате? А? Кажете ми! Вие с нищо не сте по-добри от другите народи, а този стар негодник, дявол знае защо, ми се разкрещя така!

Цялото му огромно туловище се тресеше, а краката му приличаха на две греди; той се тресеше от глава до пети.

— Вие, англичаните, постъпвате винаги така! Вдигате шум за всяка дреболия само защото човек не се е родил в проклетата ви страна. Вземете моето свидетелство! Вземете го! Не ми трябва никакво свидетелство. Човек като мен няма нужда от вашето проклето свидетелство. Плюя на него!

И той плю.

— Американски поданик ще стана! — извика накрая побеснял и с пяна на уста, като тъпчеше с крака, сякаш се опитваше да освободи глезените си от някакви невидими и тайнствени клещи, които не му позволяваха да се помръдне от мястото си.

Той така се разгорещи, че темето на кръглата му глава просто почна да дими. Не че някакви тайнствени сили ми пречеха да си вървя — задържаше ме любопитството, най-понятното от всички чувства. Исках да зная как ще приеме новината онзи млад човек, който, пъхнал ръце в джобовете си и обърнал гръб към тротоара, гледаше над тревните алеи на еспланадата към жълтия портал на хотел „Малабар“ — гледаше с вида на човек, който се готви да направи разходка веднага щом приятелят му бъде готов за това. Ето какъв вид имаше той и това беше отвратително. Аз чаках, мислех, че ще бъде зашеметен, потресен, унищожен, че ще се извива като проводен с топлийка бръмбар… И същевременно почти се страхувах да видя това… не зная разбирате ли какво искам да кажа. Няма нищо по-ужасно от това да гледаш един човек, уличен не в престъпление, а в слабост по-голяма от престъпление; и най-обикновената сила на духа ви предпазва от углавно престъпление; но срещу непозната слабост, може би едва подозирана, както в непознати кътчета на земята вие на всяка крачка подозирате присъствието на смъртоносна змия зад някой храст, такава скрита слабост, за която следиш или не следиш, молиш се да се избавиш от нея или мъжествено я презираш, потискаш я или я пренебрегваш през по-голямата част от живота си — никой от нас няма защита. Хващат ни в клопката и ние извършваме постъпки, за които ни хулят, постъпки, за които ни бесят; ала духът може да ги надживее — да преживее присъдите и, бога ми, да преживее и примката! А има и постъпки — някой път те изглеждат съвсем незначителни, — които погубват напълно и окончателно някого от нас.

Наблюдавах внимателно този юноша. Харесваше ми неговата външност; тя ми беше добре позната; произходът му бе добър; момъкът беше един от нас. И сякаш той представляваше всички хора със същия произход, мъже и жени, за които няма да кажеш, че са умни или занимателни, но целият им живот почива на честната вяра и инстинктивното мъжество. Нямам предвид някакво военно, гражданско или каквото и да било особено мъжество, говоря за вродената способност да се посрещат смело изкушенията… за готовността, почти напълно лишена от разсъдъчен елемент, но и без всякаква полза… за силата на съпротивление, неизящна, ако искате дори, но безценна… за безумната и блажена твърдост пред ужасите в живота и в самите нас, пред властта на природата и съблазнителната корупция на хората… Такова упорство почива на вярата, която не могат да съкрушат нито фактите, нито лошият пример, нито въздействието на идеите. По дяволите идеите! Те са скитници, несретници, които чукат на задната врата на вашата душа, и всяка идея отнася със себе си частица от самите вас, трохичка от онази вяра в немногото прости истини, към които трябва да се придържате, ако искате да живеете благоприлично и да умрете спокойно!

Всичко това няма пряко отношение към Джим; но неговата външност беше толкова характерна за онези добри и глуповати хора, редом с които се чувствуваш приятно — хората, които не се вълнуват от прищевките на ума или, да кажем, от извратеността на духа. На такъв момък само поради външния му вид бихте поверили палубата — изразявам се образно и като професионалист. Бих му я поверил и искам да знам кой не би сторил същото. Нима аз в своето време не съм обучавал толкова юноши да се справят с трудностите на службата в английския търговски флот? Учил съм ги на морския занаят, цялата тайна на който може да се изрази с една кратка фраза, но всеки ден трябва наново да се набива в младите глави, докато стане съставна част от всяка тяхна мисъл, когато са будни… докато проникне и във всичките им юношески съновидения! Морето беше великодушно към мен, ала когато си спомня всички тези момчета, минали през ръцете ми — някои от тях вече са възрастни, други се удавиха, но всички бяха добри моряци, — ми се струва, че и аз не съм останал длъжник на морето. Утре да се върна в родината си, кълна се, че и два дни няма да минат и някакъв почернял от слънцето млад помощник-капитан ще ме настигне на вратата на някой док и свежият му, плътен глас ще прозвучи над главата ми:

— Помните ли ме, сър? Не? Но това съм аз, еди-кой си. Бях юнга при вас. — Сетне ще каже името на кораба и ще добави: — Това беше първото ми плаване.

И аз ще си спомня смутеното момче, не по-високо от облегалото на този стол; майката и може би по-голямата сестра стоят на кея, стоят съвсем притихнали и твърде потиснати, за да могат да помахат с кърпа след кораба, който се плъзга гладко към изхода на пристанището, или пък някой баща на средна възраст, дошъл рано да изпрати своето момче, остава на борда цялата сутрин, тъй като го е заинтересувало устройството на скрипеца за вдигане на котви, забавя се твърде много и в най-последната минута се измъква с труд на брега, когато няма вече време да се сбогува. Боцманът от кърмата ми извиква проточено:

— Почакайте мъничко, господин помощник. Тук един джентълмен иска да слезе на брега… Побързайте, сър. Нас малко да заминете с нас за Талкахуано[4]. Време е да слизате; хайде, полечка… Така. Отпусни пак предните въжета!

Буксирните параходи, димейки като същинска преизподня, повличат кораба и разбиват на пяна старата река; джентълменът на брега отупва коленете си — състрадателният стюард му е хвърлил забравения чадър. Всичко е в ред. Той принесе малката си жертва за морето и сега може да си върви вкъщи, преструвайки се, че ни най-малко не мисли за това. А няма да мине и денонощие и доброволната жертва ще заболее силно от морската болест. След време, когато момчето изучи всички малки тайни и узнае голямата тайна на морския занаят, то ще бъде годно да живее или ще умре — в зависимост от това какво ще му повели морето; а човекът, взел участие в тази безумна игра — в играта, в която винаги морето печели, — ще изпита удоволствие, когато някоя млада ръка го шляпне по гърба и безгрижният глас на младия моряк му каже:

— Помните ли ме, сър? Аз съм еди-кой си. Бях юнга при вас.

Уверявам ви, приятно е да изпиташ това. Чувствуваш, че поне веднъж в живота си постъпил правилно. Да, мен ме удряха по гърба и аз се мръщех, тъй като ръката беше тежка, но целия ден сияех и си лягах, чувствувайки се по-малко самотен благодарение на това сърдечно шляпане по гърба. Спомням ли си еди-кой си юнга! Казвам ви, познавах кой какъв е по вида му. От пръв поглед още бих поверил на онзи юноша палубата и бих заспал сладък сън. А излиза, че това не би било безопасно. Страшно ти става при такава мисъл. Той внушаваше доверие като новичък суверен[5]; обаче в неговия метал имаше някаква адска сплав. Колко от нея? Съвсем малко, нищожна капчица от нещо рядко и проклето — нищожна капчица! Обаче като го гледате да стои там с вид на човек, който сякаш казва: „Не ме е грижа за нищо“ — вие започвате да мислите дали той не е излят от най-обикновен пиринч.

Не можех да повярвам на това. Казвам ви, исках да го видя как се гърчи — нали съществува професионална чест! Двамата други, които не влизат в сметката, забелязаха своя капитан и почнаха бавно да се приближават към него. Разговаряха, както вървяха, а аз не ги забелязвах, сякаш бяха невидими за невъоръженото око. Усмихваха се — може би си разменяха шеги. Видях, че единият от тях е със счупена ръка, другият — дългият с побелелите мустаци — беше старшият механик, личност в много отношения забележителна. За мен те бяха нищо. Приближиха се. Капитанът тъпо загледа земята; изглежда, че от някаква страшна болест, от тайнственото действие на непозната отрова той бе подпухнал, приел неестествени размери. Вдигна глава, видя двамата, които се бяха спрели пред него, и като изкриви издутото си лице, отвори уста — изглежда, за да заговори. Но тук някаква мисъл му дойде в главата. Дебелите възлилави устни беззвучно се стиснаха, той решително закрачи, сякаш се търкаляше към вехтата гари и почна да дърпа дръжката на вратата с такова зверско нетърпение, че аз зачаках да видя как каретата ще се събори на една страна заедно с понито. Кочияшът, откъснат от изследването на своето стъпало, прояви на часа всички признаци на краен ужас и като се хвана здраво с двете ръце за капрата, се обърна и почна да гледа как огромното туловище влиза в неговото превозно средство. Малката гари шумно се люлееше и тресеше, а алената гънка на отпуснатата шия, огромните, напрегнали се бутове, широкият гръб на ивици — оранжеви и зелени — и мъчителните усилия на тази пъстра и отвратителна човешка маса създаваха впечатление за нещо нереално, смешно и страшно като гротескните и ярки видения, които плашат и замъгляват съзнанието по време на треска. Той изчезна вътре. Чаках покривът да се разцепи на две, малкият сандък на колела да се разпукне като кутийка на узрял памук, но каретата само хлътна надолу, изщракаха присвитите пружини и внезапно една от щорите шумно се спусна. Показаха се раменете на капитана, притиснати в малкия отвор, главата му се провеси навън, огромна, люлееща се като завързан балон — потна, ядосана, пухтяща. Той размаха заплашително към кочияша едрия си юмрук, червен като къс сурово месо. Почна да му реве да тръгва, да върви. За къде? За Тихи океан ли? Кочияшът изплющя с камшика си; понито изпръхтя, вдигна се на задните си крака и с галоп се понесе напред. Накъде? За Апия? За Хонолулу? Капитанът имаше на разположение шест хиляди мили тропически пояс и аз не чух точния адрес. Пръхтящото пони в един миг го отнесе във „вечността“ и повече не го видях. И не само това: не срещнах никого, който да го е виждал оттогава, когато изчезна от погледа ми, седнал във вехтата малка гари, която сви зад ъгъла, вдигайки облак прах. Шишкото замина, изчезна, изпари се; и това, че той сякаш отнесе със себе си и каретата, ми се стори нелепо, тъй като нито веднъж не срещнах оттогава доресто пони с разкъсано ухо и печален кочияш тамил с болно стъпало. Тихи океан е наистина голям; но дали капитанът намери поле за проява на своите таланти или не — фактът си остава факт: той изчезна в пространството като вещица, яхнала дръжката на метла.

Дребното човече с превързаната ръка се завтече подир каретата:

— Капитане! Чуйте, капитане! Чуй-те-е-е! — Но след няколко крачки се спря, наведе глава и бавно пое назад. Когато колелата затрополиха, младият човек рязко се обърна. Той не направи повече никакви движения и жестове и отново застина на мястото си, загледан след изчезналата гари.

Всичко това стана значително по-бързо, отколкото го разказвам аз, тъй като се опитвам с бавната си реч да ви предам мигновени зрителни впечатления. След миг на сцената се появи кларкът мелез, изпратен от Арчи да се погрижи за бедните моряци от претърпялата корабокрушение „Патна“. Изпълнен с ентусиазъм, той бе дотичал гологлав, като се озърташе надясно и наляво, горейки от желание да осъществи своята мисъл. Тя беше обречена на неуспех, доколкото работата засягаше главната особа; обаче кларкът колебливо се приближи до останалите и почти веднага влезе в остра препирня с човека с превързаната ръка; излиза, че последният бе горял от желание да започне свада. Той заяви, че няма намерение да слуша заповеди — не, дявол да го вземе! Нямало да го сплашат с лъжи, които поднася този дързък писарушка мелез. Той няма да търпи грубости от „подобна личност“, дори да му се казва истината. Твърдото му решение е да легне на легло.

— Ако не бяхте проклет португалец — чух аз неговия рев, — щяхте да разберете, че болницата е единственото подходящо за мен място!

Той тикна здравия си юмрук под носа на служителя; почна да се събира тълпа; кларкът се обърка, но правейки всичко възможно да се покаже човек с достойнство, се опитваше да обясни намеренията си. Аз си отидох, без да дочакам края.

Случи се така, че в същото време в болницата лежеше един от моите матроси; като отидох да го навестя, един ден преди началото на следствието, видях в отделението за бели същия онзи дребничък човечец; той се мяташе по гръб, бълнуваше и ръката му беше в шини. За мое най-голямо учудване дългият с увисналите мустаци също се бе промъкнал в болницата. Помня, бе ми направило впечатление как той се измъкна по време на свадата — ту подскачайки, ту влачейки крака, като се мъчеше упорито да не изглежда уплашен. Навярно не беше новак в пристанището и в своето отчаяние се упъти право към билярдната й пивницата на Мариани, която се намираше до пазара. Този отвратителен мерзавец Мариани се познаваше с дългия и бе поощрил порочните му склонности в едно-две други пристанища; сега той го посрещна раболепно и като го снабди със запас бутилки, го заключи в една от стаите на горния етаж на жалкия си коптор. Очевидно дългият се боеше да не го преследват и искаше да се скрие. Дълго след това Мариани (дошъл веднъж на борда на моя кораб, за да получи от стюарда пари за пури) ми съобщи, че за този човек бил готов да направи и нещо повече, без да разпитва за каквото и да било, от благодарност за някаква голяма услуга, сторена му много отдавна от дългия — поне така го разбрах аз. Той два пъти се удари с юмрук в мургавите гърди, опули големите си черни очи — в тях блеснаха сълзи — и възкликна:

— Антонио никога не забравя, Антонио никога не забравя!

Каква беше тази голяма услуга, не можах никога да науча. Но той му даде възможност да се заключи в стаята, където имаше стол, маса, в единия ъгъл дюшек и купчина паднала мазилка; дългият, отдал се на безразсъден страх, можеше да поддържа духа си с напитките на Мариани. Това продължи дотогава, докато на третия ден вечерта, надавайки няколко ужасяващи вика, бе принуден да побегне от легиона стоножки. Той бързо отвори вратата, прелетя с главоломен скок през нестабилната малка стълбичка и падна точно на корема на Мариани, след това се изправи на крака и побягна като заек по улиците. Рано сутринта полицията го намери върху една купчина боклук и го арестува. Отначало му се стори, че го мъкнат към бесилката и геройски се бореше да се изтръгне от ръцете на полицаите; но когато приседнах до леглото му, той лежеше много спокойно и бе прекарал вече два дни в това състояние. Слабото му бронзово лице с бели мустаци изглеждаше хубаво и спокойно върху възглавницата; то би приличало на лицето на изтощен войн с детска душа, ако не беше странната тревога, която се четеше в безизразния блясък на погледа му, напомнящ непознато чудовище, което мълчаливо се е притаило зад остъклената рамка на прозореца. Беше толкова удивително спокоен, че в мен се роди странната надежда да чуя от него някакво обяснение за това нашумяло дело.

Не мога да кажа защо ми се искаше толкова да проникна в трагичните подробности на събитието, което в края на краищата ме засягаше само като член на известна корпорация; нейните членове са свързани само с безславен труд и известни норми на поведение. Наречете това, ако щете, нездраво любопитство; във всеки случай аз несъмнено исках да открия нещо. Може би подсъзнателно се надявах да намеря някаква тайна, изкупваща причина, снизходително обяснение, сянка от смекчаващи обстоятелства. Сега разбирам, че надеждата ми е била неосъществима, защото се надявах да превъзмогна най-солидния призрак, създаден от човека — гнетящото съмнение, което те обвива внезапно като мъгла, скрито и глождещо като червей и по-страшно от неизбежността на смъртта — съмнение във върховната власт на твърдо установените норми. С него е тежко да се сблъскаш; тъкмо то поражда паника или тласка към малки подлости; в него се крие гибел. Вярвах ли аз в чудо? И защо така страстно го желаех? Може би заради самия себе си търсех поне сянка на оправдание за този млад човек, когото виждах за пръв път, но дори само външността му придаваше особена насока на моите мисли — сега, когато знаех за неговата слабост и тази слабост ми се струваше тайнствена и ужасна, сякаш напомняше за съдбата разрушителка, която дебне всички нас, които на млади години сме приличали на него.

Боя се, че такъв е бил тайният мотив на моето дебнене. Да, несъмнено съм очаквал чудо. Единственото, което ми се струва чудно сега, след като минаха толкова години, е моята безгранична глупост. Аз действително очаквах от този пострадал и подозрителен инвалид някакво заклинание срещу духа на съмненията и, изглежда, съм бил на границата на отчаянието, щом, без да губя време, след няколко обикновени и дружелюбни фрази, на които онзи отвърна с неохота, както подобава на всеки истински болен, изрекох думата „Патна“, като я облякох във формата на деликатен въпрос — сякаш я обвих в коприна. Бях нарочно деликатен: не исках да го изплаша. Той не ме интересуваше; към него не изпитвах нито злоба, нито жалост; преживяванията му нямаха никакво значение, изкуплението му не ме засягаше. Бе изградил своя живот върху дребни подлости и повече от това не можеше да внушава нито отвращение, нито жал. Той повтори въпросително:

— „Патна“? — После, изглежда, напрегна паметта си и рече: — Точно така. Отдавна съм тук. Видях я как отиде на дъното.

Като чух такава нескопосна лъжа, изпитах желание да дам изблик на негодуванието си, но той добави спокойно:

— Тя гъмжеше от влечуги.

Замислих се. Какво ли искаше да каже? В стъклените му очи, които гледаха тъжно моите, като че бе застинал ужас.

— Вдигнаха ме от леглото, за да я погледам как потъва — продължи той замислено.

Гласът му изведнъж застрашително се усили. Разкайвах се за своята глупост. В отделението не се виждаше никъде белоснежната касинка на сестрата; пред мен се простираше дълъг ред празни железни легла; само на едно от тях седеше някакъв слаб и мургав човек с бяла превръзка на челото — пострадал при злополука на рейда. Изведнъж интересният за мен болен протегна ръка, тънка като пипало, и се вкопчи в рамото ми.

— Аз единствен можах да забележа. Всички знаят какъв остър поглед имам. Ето за какво, изглежда, са ме извикали. Никой от тях не е успял да види как тя почна да потъва, но са видели как се е скрила под водата и тогава всички са почнали да крещят високо… ей така…

Вълчият му вой прониза цялото ми същество.

— Ох, запушете му гърлото! — ядосано заскимтя пострадалият при злополуката.

— Вие май не ми вярвате — продължи другият с безгранично високомерие. — Казвам ви от тази страна на Персийския залив няма да се намери човек с такива очи. Погледнете под кревата ми.

Разбира се, тутакси се наведох. Бих искал да зная кой не би постъпил като мен.

— Какво виждате там? — попита той.

— Нищо — казах аз, ужасно засрамен от себе си.

Той ме гледаше с унищожаващ, презрителен поглед.

— Точно така — рече той. — А ако бях погледнал аз, щях да видя. Казвам ви, никой няма такива очи като моите.

Дългият отново сграбчи рамото ми и ме притегли надолу към себе си, искайки да се облекчи, като направи някакво поверително съобщение.

— Милиони розови жаби. Никой няма такива очи като мен. Милиони розови жаби. Това е по-лошо, отколкото да гледаш как един кораб потъва. Мога да гледам потъващи кораби и да си пуша лулата цял ден. Защо не ми върнат лулата? Щях да си пуша, докато гледам тези жаби. Корабът гъмжеше от тях. Знаете ли, трябва някой да ги наблюдава.

Той шеговито ми смигна. Пот капеше върху него от челото ми; куртката ми от тик бе залепнала за мокрия ми гръб; следобедният ветрец бързо се носеше над редицата празни кревати, твърдите гънки на завесите се полюшваха, потраквайки с халките си в месинговите корнизи, завивките на празните легла се вееха, повдигайки се безшумно над голия под, а аз треперех целият. Лекият ветрец на тропиците лудуваше в голото болнично отделение като зимния вихър, който бушува в старата ни плевня у дома.

— Не му позволявайте да почне пак да крещи, мистър! — извика отдалеч пострадалият при злополуката; неговият отчаян, сърдит вик отекна в болничната стая като ехо в тунел. Ръката, която бе впила пръсти в рамото ми, пак ме дръпна надолу; дългият многозначително смигна.

— Знаете ли, корабът така гъмжеше от тях и ние трябваше да се измъкнем съвсем тихичко — бързо прошушна той. — Всичките розови. Розови — и огромни като мастифи. На главата с по едно око, а около отвратителните им уста — нокти. Пфу!

Той почна да подскача конвулсивно, сякаш през него бяха пуснали галваничен ток, под одеялото се очертаха слабите му крака; тялото му трептеше като необтегната струна на арфа. И изведнъж ужасът, затаил се в стъклените му очи, се изля навън. Лицето му — спокойно, благородно лице на стар войн — се изкриви: то стана отвратително хитро, предпазливо, безумно изплашено. Той сподави вика си.

— Шшт… Какво правят те там сега? — попита той, като посочи предпазливо към пода и плахо понижи глас. Разбрах значението на този жест и ми стана противна собствената ми проницателност.

— Всичките спят — отвърнах аз, като се вглеждах в него. — Точно така. — Той очакваше това; тъкмо тези думи можеха да го успокоят.

Дългият си пое дъх.

— Шшт… Тихо, тихо. Аз съм отдавна тук. Зная ги тия твари. Трябва да смачкаш главата на първата, която се раздвижи. Твърде много са и корабът няма да издържи повече от десет минути.

Той отново се задъха.

— По-живо! — извика изведнъж и викът му премина в проточен вопъл. — Всичките се събудиха… те са милиони! Идват към мен! Почакайте! О, почакайте! Аз ще ги мачкам като мухи! Почакайте ме! Помоощ!…

Този продължителен и силен вик завърши моето поражение. Видях как пострадалият при злополуката отчаяно вдигна ръце към бинтованата си глава; санитарят с бяла престилка, която стигаше до брадата му, се показа в далечния край на отделението — дребна фигурка, сякаш наблюдавана през телескоп. Признах се за победен и без да губя време, излязох в коридора през една от стъклените врати. Воят ме следваше по петите като отмъщение. Озовах се на една безлюдна площадка и изведнъж всичко около мен стихна; слязох по лъскави, голи стъпала сред тишина, която ми даваше възможност да събера мислите си. Долу срещнах един от лекарите на болницата; той вървеше по двора и ме спря.

— Дойдохте да навестите своя матрос ли, капитане? Мисля, че утре можем да го изпишем, но тези юнаци нямат никаква представа, че трябва да си пазят здравето. Знаете ли, при нас дойде старши механикът от онзи поклоннически кораб. Интересен случай. Един от най-лошите видове на делириум тременс. Три дни пил, колкото могъл, в кръчмата на онзи грък или италианец. Резултатите са налице. Казват, че изпивал на ден по четири бутилки бренди. Изумително, ако е истина. Човек може да помисли, че вътрешностите му са направени от листово желязо. Е, главата му, разбира се, не издържа, но най-интересното от всичко е, че в бълнуването му има известна система. Опитвам се да си изясня това. Необикновено явление — нишка на логика при такъв делириум. По традиция би следвало той да вижда змии, но не ги вижда. В наше време добрите стари традиции не са на почит. Уви! Преследват го видения… жабешки… Ха-ха! Не, сериозно ви казвам, не бях срещал досега такъв интересен субект сред големите пияници. Виждате ли, след такова юнашко пиене би трябвало да умре. О, това е здрав човек! Прекарал е двайсет и четири години в тропиците. Непременно трябва да го видите. Видът на този стар пияница е благороден. Най-необикновеният човек, когото съм срещал някога… разбира се, от медицинска гледна точка. Искате ли да го видите?

Аз слушах лекаря, проявявайки от учтивост необходимия интерес, но после със съжаление измърморих, че нямам време, и побързах да му стисна ръка за сбогом.

— Чуйте — извика лекарят подир мен, — той не може да се яви в съда. Как мислите, показанията му ще бъдат ли съществено важни?

— Ни най-малко — отвърнах аз от пътната врата.

[1] Мастър — съответствува на „мистър“ (господин), употребява се само за младежи. Б.пр. ↑

[2] Семаранг — пристанище на остров Ява, Б.пр. ↑

[3] Апия — град и пристанище на остров Улолу (архипелаг Самоа). Б.пр. ↑

[4] Талкахуано — пристанище в Чили. Б.пр. ↑

[5] Суверен — английска златна монета на стойност една лира. Б.пр. ↑

Глава шеста

Властите очевидно поддържаха същото мнение. Съдебното следствие не бе отложено. То се състоя в уречения ден, за да бъде удовлетворено правосъдието, и събра голяма публика, тъй като привлече всеобщото внимание. Нямаше никакви съмнения относно фактите, по-точно единствения съществен факт. По какъв начин „Патна“ бе получила повредата, бе невъзможно да се установи; съдът не се надяваше да установи това и в цялата зала нямаше нито един човек, когото да интересува този въпрос. Обаче, както вече казах, всички моряци от пристанището бяха дошли тук, както и представителите на търговските среди, свързани с морето. Независимо дали знаеха за това или не, тук ги бе привлякъл чисто психологически интерес: те очакваха някакво важно разкритие, което би показало силата, могъществото, ужаса на човешките чувства. Естествено, такова разкритие не можеше да има. Разпитът на единствения човек, който беше в състояние и имаше желание да се яви в съда, безполезно се въртеше около добре известния факт, а въпросите бяха толкова вещи, колкото почукването на чукче върху железен сандък, за да се узнае какво има в него. Обаче едно официално следствие не можеше да има друг характер. То си е поставило за цел да се добере до отговори не на основния въпрос „защо“, а на несъществения „как“.

Младият човек би могъл да им отговори, но макар че тъкмо това интересуваше всички в залата, въпросите по необходимост се отдалечаваха от онова, което за мене например беше единствената истина, която заслужаваше да бъде узната. Не можете да очаквате длъжностните лица да изследват душевното състояние на един човек чрез въпроси. Дали не е виновна за всичко само неговата жлъчка? Тяхната задача беше да анализират последствията и, право да си кажем, един съдия от низша инстанция и двама морски асесори не са годни за нищо друго. Не казвам, че тези хора бяха глупави. Председателят беше много търпелив. Единият от асесорите беше капитан на платноход — човек с червеникава брадичка и благочестиво настроен. Другият асесор беше Брайърли. Великият Брайърли! Някой от вас е чувал може би за великия Брайърли — капитана на най-хубавия кораб, собственост на компания „Синята звезда“. Та за него става дума.

Изглежда, той изпитваше голяма досада от честта, която му бе оказана. През целия си живот не бе направил нито една грешка, не бе имал злополуки и неуспехи, в кариерата му нямаше никакви задръжки. Той беше като че ли един от онези щастливци, които не познават какво е колебание, а още по-малко — неувереност в самия себе си. На тридесет и две години командуваше един от най-добрите плавателни съдове на източния търговски флот; нещо повече — считаше кораба си за изключителен. Друг такъв кораб нямаше в целия свят; мисля, че ако го попитате направо, той би признал, че и такъв командир никъде няма да се намери. Изборът бе паднал на достоен човек.

Останалите хора, които не командуваха стоманения параход „Осса“, който се движеше с шестнадесет възела, бяха съвсем жалки създания. Той бе спасявал потъващи хора в морето, кораби, изпаднали в беда, имаше златен хронометър, подарък от членовете на една морска застрахователна компания, бинокъл с подходящ надпис, получен за гореспоменатите заслуги от някакво чуждо правителство. Брайърли добре знаеше цената на своите достойнства и награди. Той ми харесваше, макар да зная, че други — при това хора скромни и дружелюбни — просто не можеха да го понасят. Ни най-малко не се съмнявам, че Брайърли гледаше на мене отвисоко — дори да сте император на Изтока и Запада, в негово присъствие ще се почувствувате нищожество! Обаче истински не можех да му се сърдя. Виждате ли, той ме презираше не заради някакви лични мои качества, за моя характер. Бях величина, на която не се обръща внимание просто защото не бях единственият щастливец на земята — не бях Монтегю Брайърли, капитан на „Осса“, притежател на златен хронометър с надпис и бинокъл със сребърна рамка, които свидетелствуваха за изкуство в мореплаването и неукротима храброст; не притежавах силно чувство за своите достойнства и награди, а нямах и такова черно ловджийско куче, както Брайърли — неговото куче беше чудесно — никое друго куче не е било така предано на господаря си.

Когато всичко това се мерне пред очите ви, изпитвате несъмнено известно раздразнение. Но когато си помислих, че тези мои фатални недостатъци споделят милиард и двеста милиона други човешки същества, дойдох до заключение, че мога да се примиря с неговата добродушна и презрителна снизходителност, защото нещо в този човек ме привличаше. Не можех да си изясня това влечение, но имаше минути, когато му завиждах. Бодлите на живота засягаха самодоволната му душа не по-дълбоко от одраскване с карфица на гладката повърхност на скала. За това можеше да му се завижда. Като го гледах да седи до непривлекателния блед съдия, на мен и на останалите хора неговото самодоволство се струваше твърдо като гранит. Много скоро след това той сложи край на живота си.

Не е чудно, че за Брайърли делото на Джим бе досадно и когато аз едва ли не със страх размишлявах за безграничното му презрение към младия човек, той вероятно мълчаливо е разследвал собственото си дело. Изглежда, присъдата е била строга, без смекчаващи вината обстоятелства, а тайната на показанията той отнесе със себе си, хвърляйки се в морето. Ако разбирам нещо от хора, това дело беше от голяма важност — една от онези дреболии, които пробуждат мисълта; мисълта нахлува в живота и човек, непривикнал да я понася, смята живота си за невъзможен. Известно ми е, че тук работата не е била до пари, нито до пиянство или жена. Той скочи в морето една седмица след завършването на следствието и по-малко от три дни след като бе отплавал от пристанището. Сякаш там, точно на онова място, бе видял внезапно сред вълните вратата на друг свят, разтворила се широко, за да го приеме. Обаче това не е било внезапен импулс. Неговият белокос помощник — първокласен моряк и чудесен старец за онези, които не го познаваха добре, но в отношенията си с командира най-грубият помощник-капитан, който съм виждал някога — със сълзи на очи разказваше тази история. По думите на помощника, когато той на сутринта излязъл на палубата, Брайърли се намирал в щурманската кабина и пишел нещо.

— Беше четири без десет — така разказваше помощникът — и вахтата, разбира се, още не беше свършила. На мостика заговорих с втория помощник, капитанът чу гласа ми и ме повика. Право да ви кажа, капитан Марлоу, никак не ми се искаше да отида — трябва да си призная със срам, че не можех да търпя капитан Брайърли. Никога не можем напълно да опознаем човека. Бяха го назначили, пренебрегвайки много други, без да говоря за себе си, а при това той дяволски умееше да те унизи; дори с начина, по който ще ти каже „добро утро“. Никога не съм говорил с него, сър, освен по служба и само с голямо усилие на волята оставах вежлив.

(Той си направи комплимент. Често се питах как може Брайърли да търпи такива обноски.)

— Имам жена и деца — продължи той. — Десет години служих на Компанията и нали съм си глупав, все чаках да ме направят капитан. И ето, той ми казва с високомерния си тон: „Заповядайте при мен, мистър Джоунс.“ Влязох.

„Да отбележим местонахождението на кораба“ — каза и се наведе над картата с пергел в ръката. По установения ред помощникът трябва да направи това след завършване на вахтата си. Обаче аз нищо не казах и гледах как той отбелязва с малко кръстче местонахождението на кораба и записва датата и часа. И сега го виждам как изписва акуратно цифрите: седемнайсет, осем, четири, преди обед. А годината беше написана с червено мастило върху картата. Повече от година капитан Брайърли никога не ползуваше една и съща карта. Тази карта сега е у мен. Като свърши да пише, той стана, погледна знака, който бе направил, усмихна се, после вдигна очи и каза:

„Още трийсет и две мили дръжте този курс и всичко ще бъде в ред, а после можете да завиете с двайсет градуса на юг.“

В този рейс ние минавахме северно от Хектор[1] Банк. Аз казах: „Да, сър!“ — и се учудих защо се тревожи толкова: нали можех да го извикам и преди да изменим курса. В този момент се раздадоха осем удара на камбана; излязохме на мостика и вторият помощник, преди да се освободи, доложи както обикновено: „Седемдесет и един по лага.“

Капитан Брайърли погледна компаса, после се огледа наоколо. Небето беше тъмно и чисто, а звездите блестяха ярко като през мразовита нощ в големите ширини. Изведнъж той каза с лека въздишка:

„Ще отида на кърмата и сам ще поставя за вас лага на нулата, за да не стане грешка. Още трийсет и две мили дръжте този курс и после ще бъдете в безопасност. Да видим — да, неточността на лага е около шест процента плюс. Значи, още трийсет мили с този курс, а после завийте веднага с двайсет градуса надясно. Няма смисъл да се изминават две мили повече. Не е ли така?“

Никога не го бях чувал да говори толкова много наведнъж — и то, както ми се стори, без нужда. Нищо не отговорих. Той заслиза по трапа, а кучето, което денонощно следваше всяка негова стъпка, тръгна също надолу. Слушах как чукаха токовете му по задната палуба; после той се спря и заговори на кучето:

„Марш, Роувър! На мостика, марш! Хайде, върви!“

После ми извика от тъмнината:

„Моля ви, мистър Джоунс, затворете кучето в щурманската кабина.“

За последен път чувах този глас, капитан Марлоу. Това бяха последните думи, които той произнесе в присъствие на живо същество, сър.

Тук гласът на стареца затрепери.

— Виждате ли, страхуваше се да не би бедното животно да скочи след него — продължи той с треперещ глас. — Да, капитан Марлоу, Брайърли натъкми за мен лага; Брайърли — можете ли да повярвате? — дори го смаза с капчица масло; масльонката беше наблизо — там, където я бе оставил. В пет и половина помощник-боцманът тръгна с шланга към кърмата да мие палубата; изведнъж той заряза работата си и дотича на мостика.

„Елате, моля ви, на кърмата, мистър Джоунс — каза той. Намерих там странно нещо. Не бих искал да го докосвам.“

Това беше златният хронометър на капитан Брайърли, грижливо окачен под парапета за верижката.

Веднага щом го видях, нещо като че ме удари, сър. Краката ми се подкосиха. И разбрах, сякаш с очите си бях видял, как той е скочил зад борда. Бих могъл дори да кажа къде е останал. Лагът показваше осемнайсет и три четвърти мили: на гротмачтата липсваха четири от железните болтове. Изглежда, ги бе напъхал по джобовете си, за да отиде по-лесно на дъното. Но, боже мой, какво означават четири болта за такъв силен човек като капитан Брайърли! Може би неговата самоувереност мъничко се е поколебала в най-последния момент. Мисля, че това е бил единственият случай в живота му, когато е проявил слабост. Но съм готов да се застъпя за него: щом е скочил зад борда, не е смятал да плува. Ако бе паднал в морето случайно, щеше да има достатъчно мъжество цял ден да се крепи върху водата. Да, сър. Друг такъв човек няма да намерите — чух веднъж как самият той каза това. По време на вахта бе написал две писма — едното до Компанията, другото до мен. Даваше ми най-различни нареждания относно плаването — пък аз съм бил във флота още преди той да се роди — и разни съвети какво да сторя в Шанхай, за да ме направят капитан на „Осса“. Капитан Марлоу, той ми пишеше, както пише баща на своя любим син, а пък аз бях двайсет и пет години по-стар от него и бях опитал вкуса на солената вода още когато той е ходил с рокличка. В своето писмо до собствениците на кораба — то не беше запечатано, за да мога да го прочета — Брайърли казваше, че винаги е изпълнявал своя дълг — включително до този момент — и дори сега не измамва тяхното доверие, тъй като оставя кораба на най-компетентния моряк, какъвто може да се намери. Брайърли имаше предвид мене, сър — мене! По-нататък пишеше: ако тази му постъпка не го лиши от тяхното доверие, да вземат под внимание моята вярна служба и неговата гореща препоръка, когато ще му търсят заместник. И много още от този род, сър. Не вярвах на очите си. Главата ми се замая — продължаваше старецът, силно развълнуван, и изтри очи с края на палеца си, широк като шпакла.

— Можеше да се помисли, сър, че той е скочил зад борда само за да даде възможност на един човек без късмет да напредне в службата. И го направи така неочаквано и бързо, че цяла седмица не можах да се опомня. А отгоре на всичко смятах, че кариерата ми е осигурена. Но не би! Капитанът на „Пелион“ бе преместен на „Осса“ — и се яви на кораба в Шанхай. Едно малко конте, сър, със сив кариран костюм и път по средата на косата.

„Хм… аз съм вашият нов капитан, мистър… мистър… хм… Джоунс.“

Капитан Марлоу, контето сякаш се бе изкъпало в парфюм — така силно вонеше. Изглежда, разбра какво исках да изразя с погледа си и затова почна да заеква. Измърмори, че е естествено да съм разочарован… но все пак по-добре било да науча това още сега: неговият старши помощник е назначен за капитан на „Пелион“… разбира се, той нямал пръст в тази работа… Компанията знаела по-добре от нас… той много съжалявал…

„Не се безпокойте за стария Джоунс, сър — казах му аз, — свикнал е с това, проклета да е душата му.“

Веднага разбрах, че бях оскърбил нежния му слух; а когато за пръв път седнахме заедно да закусим, той почна твърде противно да критикува едно-друго на кораба. Гласът му приличаше на гласовете на Пънч и Джуди[2]. Стиснах зъби, забих поглед в чинията си и търпях, докато имах сили. Накрая не издържах и казах нещо; той скочи и наежи хубавите си перца като някакво бойно петле.

„Скоро ще разберете, че имате работа с човек, различен от покойния капитан Брайърли.“

„Разбрах го вече“ — отвръщам аз много мрачно, но си давам вид, че се занимавам с котлета си.

„Вие сте стар грубиян, мистър… хм… Джоунс, Компанията също ви счита за такъв!“ — изписка той.

А стюардите стоят наоколо и слушат, ухилени до уши.

„Може и да съм костелив орех — отговарям аз, — но не чак толкова, че да гледам спокойно как седите в креслото на капитан Брайърли.“

И оставям ножа и вилицата.

„Самият вие бихте искали да седите в това кресло — ето каква е работата!“ — озъби се той.

Излязох от салона, събрах си партакешите и преди да са дошли пристанищните товарачи, се озовах на крайбрежната улица с цялото си имущество. Да. Изхвърлен на брега… след десетгодишна служба… а на шест хиляди мили оттам бедната ми жена и четирите деца едва се прехранваха с половината ми заплата. Да, сър! Но аз не можех да търпя да оскърбяват капитан Брайърли и бях готов на всичко. Той ми бе оставил бинокъла си — ето го; бе ми поверил и своето куче — ето го и него. Ей, Роувър, бедни мой! Къде е капитанът, Роувър?

Кучето тъжно ни погледна с жълтите си очи, джафна печално и се мушна под масата.

Този разговор се водеше две години по-късно на борда на старата развалина „Феър куин“, командувана от стария Джоунс. Той получи командуването при също тъй странни обстоятелства — замести Матерсън, лудия Матерсън, както обикновено го наричаха, същия, който, както знаете, живееше в Хайфон преди окупацията.

Старецът отново загъгна:

— Да, сър, поне тук ще помнят капитан Брайърли. Писах подробно на баща му, а не получих и една дума в отговор — нито „благодаря ви“, нито „вървете по дяволите“ — нищо! Може би не са искали да чуят за него.

Видът на стария Джоунс с воднистите очи, който изтриваше плешивата си глава с червена памучна кърпа, тъжното джафкане на кучето, мръсната, оплюта от мухи каюта — хранилище на спомени за починалия — всичко това хвърляше було от неизразимо жалък патос върху паметната фигура на Брайърли: посмъртното отмъщение на съдбата за тази вяра в неговото собствено великолепие — вяра, която почти измами живота с всичките му неизбежни ужаси. Почти! А може би и напълно. Кой знае какви самолюбиви подбуди е имал той за собственото си самоубийство.

— Капитан Марлоу, как мислите, защо той сложи край на живота си? — попита Джоунс, стискайки длани. — Защо? Това е непонятно за мен. Защо?

Той се шляпна по ниското, сбръчкано чело.

— Ако беше беден, стар, затънал в дългове… без късмет… или пък побъркан… Но той не беше от онези, които се побъркват; да, не беше, можете да ми вярвате. Това, което помощникът не знае за своя капитан, не си струва да го знаеш изобщо. Млад, здрав, добре материално, без никакви грижи… Ето аз седя тук понякога и си мисля, мисля, докато главата ми почне да бръмчи. Трябва да е имало все пак някаква причина.

— Можете да бъдете сигурен, капитан Джоунс — казах аз, — че причината не е била от онези, които могат да разтревожат мене и вас.

И тук сякаш някаква светлина озари потъмнелия разсъдък на бедния Джоунс. Старецът произнесе думи, които ме поразиха със своята дълбочина. Той се изсекна и скръбно заклати глава:

— Да, да! Нито вие, нито аз, сър, не сме имали някога такова високо мнение за себе си.

Разбира се, споменът за последния ми разговор с Брайърли е оцветен с това, че зная за неговото самоубийство, случило се тъй скоро след нашия разговор. За последен път говорих с него по време на съдебното следствие. След първото заседание излязохме заедно на улицата. Брайърли беше нервиран и това ми се стори странно; преди той винаги биваше съвсем хладнокръвен и се отнасяше към своя събеседник с някаква весела търпимост, сякаш самият факт, че събеседникът му съществува, беше за него забавна шега.

— Принудиха ме да взема участие в разглеждането на делото — поде той, а после почна да се оплаква надълго от неудобството да ходи всеки ден в съда. — Един бог знае колко време ще се проточи. Не по-малко от три дни, мисля.

Слушах го мълчаливо. Според мен това беше най-доброто средство да си придаваш важност.

— Какъв е смисълът? Това е най-глупавото дело, което човек може да си представи — продължаваше той с жар.

Казах, че няма друг изход. Брайърли ме прекъсна с някаква сдържана ярост:

— През всичкото време се чувствувам глупак.

Вдигнах към него очи. Това беше вече прекалено — Брайърли да говори за самия себе си. Той изведнъж се спря, хвана ревера на сакото ми и лекичко го подръпна.

— Защо измъчваме този млад човек? — попита той.

Този въпрос беше така съзвучен с тъжния поток на мислите ми, че аз отговорих веднага, като си представих избягалия ренегат:

— Да ме обесят, ако знам, но той сам върви към това.

Бях изумен, когато Брайърли ми отвърна със същия тон и произнесе една фраза, която до известна степен можеше да се стори загадъчна.

— Е, да! — изрече гневно той. — Нима не разбира, че неговият негодник капитан е офейкал? Какво очаква? Нищо няма да го спаси. Свършено е с него.

Изминахме няколко крачки в мълчание.

— Защо да се предъвква цялата тази мръсотия? — възкликна той, като употреби енергичен източен израз — може би единствената проява на енергия на изток от петдесетия меридиан.

Учудих се от насоката на мислите му, но сега считам това за напълно естествено: бедният Брайърли е мислел, изглежда, за самия себе си. Направих забележката, че, както е известно, капитанът на „Патна“ е застлал добре гнезденцето си с пух и може почти навсякъде да се сдобие с пари, за да избяга. С Джим работата стоеше другояче: властите временно го бяха настанили в Дома на моряка и по всяка вероятност той нямаше в джоба си дори едно пени. Трябва да имаш пари, за да избягаш.

— Трябва ли? Не винаги — възрази Брайърли с горчив смях.

Аз направих още някаква забележка, а той отвърна:

— Тогава нека се зарови на двайсет стъпки в земята и там да си остане! Кълна се в небето, аз бих го направил!

Кой знае защо, тонът му ме засегна и рекох:

— Има мъжество в това да издържиш такова изпитание докрай, както прави той, макар да му е добре известно, че никой няма да го преследва, ако избяга.

— По дяволите мъжеството! — избоботи Брайърли. — Такова мъжество няма да помогне на човек да остане в правия път, то не струва и пукнат грош. Би трябвало да кажете, че това е своето рода страхливост, мекушавост. Ето какво ви предлагам: ще ви дам двеста рупии, добавете от вас още сто и склонете бедния момък да избяга утре рано сутринта. Той ми прави впечатление на порядъчен човек, ще разбере. Трябва да разбере! Твърде отвратителна е тази известност: може да изгориш от срам, когато серангите[3], ласкарите[4], кормчиите дават показания. Гнусно е. Нима вие, Марлоу, не чувствувате колко гнусно е това? Вие, морякът? Ако той изчезне, всичко веднага ще се прекрати.

Брайърли произнесе тези думи с необикновено въодушевление и тутакси бръкна да извади портфейла си. Аз го възпрях и хладно казах, че според мен страхливостта на тези четиримата няма такова голямо значение.

— И вие се смятате за моряк! — гневно възкликна той.

Отвърнах, че действително се смятам за моряк и смея да се надявам, че имам право. Той ме изслуша и направи с едрата си ръка жест, който сякаш ме лишаваше от моята индивидуалност и ме пращаше в числото на тълпата.

— Най-лошото от всичко е, че вие, момчета, нямате чувство за собствено достойнство — рече той. — Малко мислите за това какво трябва да представлявате.

През цялото време вървяхме бавно напред и ето че се спряхме срещу Управлението на пристанището, недалеч от мястото, откъдето огромният капитан на „Патна“ изчезна като мъничко перце, пометено от ураган. Усмихнах се. Брайърли продължи:

— Това е позор. Разбира се, в нашата среда има всякакви, най-често миропомазани негодници. Но ние, дявол да го вземе, трябва да пазим професионалното си достойнство, ако не искаме да се превърнем в скитници калайджии! Имат доверие в нас. Разбирате ли — имат доверие! Откровено казано, не ме е чак толкова грижа за тези азиатци поклонници, но един порядъчен човек не би постъпил така дори корабът да е бил натоварен със стари парцали. Само изискването за такъв вид порядъчност — защото ние не сме организирани — ни свързва едни с други. Такива постъпки подкопават доверието. Човек може да прекара целия си живот сред морето и да не срещне опасност, която да изисква присъствие на духа. Но ако срещнеш опасност… Да!… Ако бях аз… — Той не се доизказа и заговори с друг тон: — Ще ви дам сега двеста рупии, Марлоу, и вие поговорете с този момък. Да го вземе дяволът! По-добре да не беше се вестявал тук. А мои близки познават семейството му. Баща му е енорийски свещеник. Помня, че се запознах с него миналата година, когато бях у братовчеда си в Есекс. Ако не греша, този възрастен енорийски свещеник в Есекс е страшно горд, че има син моряк. Ужасно! Аз не мога да направя това, но вие…

По такъв начин благодарение на Джим за миг видях истинското лице на Брайърли няколко дни преди той да повери на морето своя действителен образ и своята маска. Разбира се, отказах да се замеся. Тонът, с който бяха казани последните думи, „но вие…“ (бедният Брайърли се изпусна несъзнателно), изглежда, намекваше, че не заслужавам повече внимание от някаква буболечка, и в резултат на това аз с негодувание се отнесох към предложението му и окончателно се убедих, че съдебното следствие е сурово наказание за Джим; подлагайки се на него — всъщност доброволно, — той като че ли изкупва до известна степен отвратителното си престъпление. Преди не бях толкова уверен в това. Брайърли си отиде сърдит. В същото време настроението му ми се стори по-загадъчно, отколкото ми изглежда сега.

На следния ден, като се явих късно в съда, седнах самичък. Разбира се, не забравих за разговора си с Брайърли и следях с поглед и двамата. Поведението на единия ми се струваше мрачно, дръзко, физиономията на другия изразяваше презрителна скука; обаче първото можеше да бъде не по-малко погрешно от второто, а аз знаех, че физиономията на Брайърли лъже: Брайърли не скучаеше — той беше ядосан; следователно и Джим може би съвсем не беше дързък. Това се съгласуваше с моята теория. Смятах, че той е изгубил всяка надежда. И тъкмо тогава очите ни се срещнаха. Погледът, който ми хвърли, можеше да унищожи всяко желание да го заговоря. Приемайки всяка от двете хипотези — че той е нагъл или че е отчаян, — аз чувствувах, че с нищо не мога да му помогна. Беше вторият ден от гледането на делото. Много скоро след тази размяна на погледи между нас разпитът беше отново отложен за следния ден. Белите почнаха да си пробиват път към изхода. Известно време преди това заповядаха на Джим да слезе от подиума и той можа да излезе от залата с първите. Видях широките му рамене и главата му на светлия фон на отворената врата. Докато крачех бавно към изхода, разговаряйки с едного — някакъв непознат човек случайно се обърна към мен, — можех да го виждам от съдебната зала; облакътил се на балюстрадата на верандата, той стоеше с гръб към малкия поток от хора, който се процеждаше по стълбите. Чуваше се шепот от гласове и шумолене на крака.

Сега трябваше да се гледа делото за побоя над някакъв лихвар. Обвиняемият — почтен селянин с права бяла брада — седеше на една рогозка отвън до самата врата; около него клечаха или стояха прави синовете му, зетьовете му, съпругите им — мисля, че едва ли не половината село се бе събрало тук. Някаква стройна, тъмнокожа жена с полугол гръб, с голо черно рамо и тъпка златна халка, прекарана през носа й, изведнъж заговори с остър, писклив глас. Човекът, който вървеше с мен, неволно вдигна очи към нея. В този момент ние вече излизахме през вратата, озовавайки се зад внушителния гръб на Джим.

Не зная тези ли селяни бяха довели със себе си едно жълто куче. Така или иначе, там имаше куче и като всяко туземно куче, то крадешком се провираше между краката на минаващите; моят спътник се препъна в него. Кучето, без да изквичи, отскочи настрана, а непознатият, като леко повиши глас, каза с тих смях:

— Погледнете тази жалка твар!

Потокът от хора тутакси ни раздели. За миг ме притиснаха до стената, а непознатият заслиза по стъпалата и изчезна. Видях как Джим рязко се обърна. Той направи крачка напред и ми прегради пътя. Бяхме сами; Джим ме измери с упорит и решителен поглед. Чувствувах се като човек, когото са спрели в някаква гора. Верандата вече бе опустяла; шумът и движението замряха в залата на съда; там, в сградата, се бе възцарило гробно мълчание и само нейде далеч отвътре се зачу жаловит глас на ориенталец. Кучето, не успяло да се вмъкне през вратата, седна тутакси на задните си лапи и почна да си лови бълхите.

— За мен ли казахте това? — попита Джим съвсем тихо, навеждайки се напред така, сякаш искаше да се нахвърли отгоре ми.

Веднага отговорих:

— Не.

Нещо в звука на спокойния му глас ми подсказа, че трябва да бъда нащрек. Аз го следях зорко. Това много приличаше на среща в гората, само че не трябваше да се предрича изходът, тъй като той не можеше да поиска нито парите, нито живота ми — нищо, което просто бих му дал или бих почнал да браня с чиста съвест.

— Вие отричате — рече той много мрачно, — но аз чух.

— Има някакво недоразумение — възразих, без да разбирам нещо, но не свалях очи от лицето му. Видях как то потъмня като небе пред буря: облаците незабелязано се трупат и тайнствено се сгъстяват в тишината, преди да се разрази стихията.

— Доколкото си спомням, не съм отварял уста във ваше присъствие — заявих аз, което отговаряше на действителността. Глупавото спречкване почваше да ме нервира. Сега разбирам, че в онзи момент ме е заплашвала саморазправа — истинска юмручна саморазправа. Мисля, че смътно чувствувах тази възможност. Не защото Джим сериозно ме заплашваше. Напротив — той беше страшно пасивен, но се бе намръщил и макар да не правеше впечатление на човек с изключителна сила, изглежда, спокойно можеше да събори стена с удара си. Обаче забелязах и един благоприятен признак; Джим като че ли се замисли дълбоко и почна да се колебае; възприех това като принос на моята очевидна искреност в тона и държанието. Стояхме лице срещу лице. В съдебната зала се гледаше делото за нападението и побоя. Долових думите: „Бивол… тояга… в големия си страх…“

— Защо ме гледахте цялата сутрин? — каза след дълга пауза Джим. Той вдигна очи, после отново се втренчи в пода.

— Нима мислите, че всички ще седят с наведени очи, щадейки вашите чувства? — отсякох аз. Не желаех да приема покорно нелепите му нападки. Той отново дигна очи и този път ме погледна право в лицето.

— Не. Така и трябва да бъде — рече Джим, сякаш претегляше истината на това твърдение. — Така и трябва да бъде. Това исках да кажа и аз. Само че — тук той заговори по-бързо — никому няма да позволя да ме оскърбява отвъд стените на съда. С вас имаше някакъв човек. Вие говорехте с него… а, да, зная, всичко това е прекрасно. Говорехте с него, но така, че да ви чуя…

Уверих го, че жестоко се заблуждава. Нямах представа как се е случило това.

— Мислехте, че няма да реагирам на оскърблението — каза той с лека горчивина. Бях толкова заинтересован, че долавях най-малките нюанси на израза, но както преди, нищо не разбирах. Обаче нещо в думите му — или може би просто интонацията на фразата — ме подтикна внезапно да се отнеса към него колкото може по-снизходително. Неочакваното спречкване престана да ме дразни. Той се заблуждаваше, бе станало някакво недоразумение и аз предчувствувах, че по своя характер то беше отвратително и печално. Бях нетърпелив да завърша тази сцена с достойнство, както човек е нетърпелив да прекъсне някакво непредизвикано и гнусно признание. Най-странното от всичко беше, че имайки предвид тези съображения, аз все пак изпитвах някакъв трепет при мисълта за възможното — твърде възможното — срамно сбиване, за което нямаше да се намерят обяснения и което би ме направило смешен.

Не се стремях да се прославя за три дни като човек, получил синина под окото или нещо подобно от помощник-капитана на „Патна“. А той по всяка вероятност не се замисляше над постъпките си и би бил напълно оправдан поне в собствените си очи. Въпреки неговото спокойствие и дори вцепенение, всеки, без да е вълшебник, би забелязал, че той бе извънредно сърдит за нещо. Не отричам, много ми се искаше да го умиротворя на всяка цена, стига да знаех как да постигна това. Но, както лесно можете да си представите, аз не знаех. Това приличаше на мрак без никакъв проблясък на светлина. Стояхме безмълвни един срещу друг. Той изчака около петнадесет секунди, после пристъпи напред, а аз се приготвих да парирам удара, макар да ми се струваше, че нито един мускул не трепна в мен.

— Дори да бяхте едър колкото двама и силен за шестима — заговори Джим много тихо, — пак бих ви казал какво мисля за вас. Вие…

— Стойте! — извиках.

Това го накара да млъкне за миг.

— Преди да кажете какво мислите за мене — бързо продължих аз, — бъдете любезен да ми съобщите какво съм казал или направил.

Последва пауза. Той ме гледаше с негодувание, а аз мъчително напрягах паметта си, но ми пречеше гласът на ориенталеца в съдебната зала, който безстрастно и многословно възразяваше против обвинението в лъжа. После ние заговорихме почти едновременно.

— Веднага ще ви докажа, че грешите по отношение на мен — каза Джим с тон, който предвещаваше развръзката.

— Нямам и най-малка представа за вас — сериозно заявих в същия момент.

Той се мъчеше да ме съкруши с презрителния си поглед.

— Сега, когато виждате, че не се боя, се опитвате да се изплъзнете — рече той. — Е, кой от нас е жалка твар?

Едва сега разбрах.

Джим се вглеждаше в лицето ми, сякаш търсеше местенце, където да стовари юмрука си.

— Никому не ще позволя… — забъбри той заплашително.

Да, действително, това беше страшно недоразумение; той се бе издал напълно. Не мога да ви предам как бях потресен. Изглежда, не успях да скрия чувствата си, тъй като изражението на лицето му леко се измени.

— Боже мой! — избъбрих. — Не мислите ли, че…

— Но съм уверен, че не ми се е сторило — настояваше той и за първи път от началото на тази печална сцена повиши глас. После с нотка на презрение добави: — Значи, не сте били вие? Отлично, ще открия тогава онзи, другия.

— Не ставайте глупав — извиках в отчаянието си, — това съвсем не беше обида.

— Аз чух — повтори Джим с непоколебимо и мрачно упорство.

Може би ще се намерят хора, на които ще се сторя смешно такова упорство. Но аз не се смеех. О, не! Никога не бях срещал човек, който да се издаде така безжалостно, поддавайки се на една напълно естествена подбуда. Една-единствена дума го лиши от неговата сдържаност — от оная сдържаност, която за приличието на нашето вътрешно „аз“ е по-необходима от дрехата за нашето тяло.

— Не ставайте глупав — повторих.

— Но вие не отричате, че онзи, другият, е казал това? — изрече той ясно и ме гледаше в лицето, без да мигне.

— Не, не отричам — отвърнах, издържайки неговия поглед.

Накрая Джим наведе очи и погледна там, където му сочех с пръст. Отначало като че ли не разбра, после се вцепени, след това на лицето му се изписа изумление и уплаха, сякаш кучето беше чудовище, а той за пръв път виждаше куче.

— Никой дори не е помислял да ви оскърбява — рекох.

Той гледаше жалкото животно, което седеше неподвижно, сякаш бе статуя, с наострени уши и източена муцуна, обърната към вратата; изведнъж, подобно на автомат, то щракна със зъби, опитвайки се да лапне една прелитаща муха.

Погледнах момъка. Руменината на хубавото му, почерняло от слънцето лице внезапно потъмня и заля челото до самите корени на къдравата му коса. Ушите почервеняха и дори ясните сини очи станаха по-тъмни от прилива на кръв в главата. Устните леко се разтвориха, сякаш той ей сега щеше да се разплаче. Разбрах, че не е в състояние да изрече нито една дума, потиснат от своето унижение. И разочарование — кой знае? Може би се стремеше към това сбиване, което искаше да ми натрапи за своето равновесие за свое успокоение? Кой знае какво облекчение чакаше от това сбиване? Беше толкова наивен, че можеше да очаква каквото си иска; но в дадения случай се бе издал съвсем напразно. Беше искрен със самия себе си — да не говорим пък за мен, — подтикван от безумната надежда да получи по такъв начин някакво ефектно опровержение, но звездите бяха иронично неблагосклонни към него. Той издаде нечленоразделен звук като човек, полузашеметен от удар по главата. Жалко беше да го гледаш.

Настигнах го отново далече от вратите. Дори трябваше да потичам, но когато запъхтян се изравних с него и го попитах за бягството, той рече: „Никога!“ — и тутакси зае отбранителна позиция. Обясних, че съвсем не съм искал да кажа, че бяга от мене.

— От никого… от никого на света — заяви Джим упорито.

Въздържах се и не му казах за едно-единствено изключение от това правило — изключение, приемливо за най-храбрите от нас. Мислех, че той сам твърде скоро ще разбере това. Момъкът търпеливо ме гледаше, докато измислях какво да му кажа, но в този момент нищо не ми идваше на ума и той отново закрачи напред. Аз не изоставах от него и не желаейки да го изпусна, бързо заговорих, че не би ми се искало да го оставя с лъжливото впечатление за моето… моето… Запънах се. Глупостта на тази фраза ме изплаши, докато се опитвах да я завърша, но могъществото на фразите няма нищо общо с техния смисъл или с логиката на тяхната конструкция. Моето идиотско бъбрене, изглежда, му хареса. Той го прекъсна, като каза с вежливо спокойствие, което свидетелствуваше за безкрайното му самообладание или пък за удивителната лабилност на настроението му:

— Изцяло моя грешка…

Много се учудих на този израз, намекващ за някакъв незначителен случай. Нима Джим не бе разбрал неговото позорно значение?

— Трябва да ми простите — продължи той и мрачно добави: — Всички тези хора, които ме гледаха с втренчени очи в съда, ми се струваха такива глупаци, че… че би могло да бъде и така, както предполагах.

Думите му ме изумиха. Той ми се представи в нова светлина. Погледнах го с любопитство и срещнах очите му, които изразяваха непроницаемост и пълна липса на смущение.

— С подобни неща не мога да се примиря — каза Джим съвсем просто — и не искам. В съда е друго; там трябва да търпя това — и ще го изтърпя.

Не мога да кажа, че го разбрах. Онова, което ми разкриваше от себе си, приличаше на проблясъци светлина през пролуките на гъста мъгла, където виждаш да прозират ярки и убягващи подробности, но те не дават пълна представа за местността. Те подхранват любопитството на човека, без да го удовлетворяват; да се ориентираш по тях не бива. Изобщо Джим бе в състояние да те подведе. Ето до каква мисъл дойдох, когато се разделихме късно вечерта. Бях отседнал за няколко дни в хотел „Малабар“ и младежът прие настойчивата ми покана да вечеряме там заедно.

[1] Хектор — река на остров Ямайка. Б.пр. ↑

[2] Пънч и Джуди — популярни герои от една английска куклена комедия. Б.пр. ↑

[3] Серанг (англоинд.) — боцман или капитан на малък туземен кораб. Б.пр. ↑

[4] Ласкар — матрос (редник) в колониалната индийска флота (армия). Б.пр. ↑

Глава седма

Идващият от Англия пощенски кораб бе пристигнал същия следобед и в голямата столова на хотела повече от половината маси бяха заети от хора, снабдени с околосветски билети на стойност сто лири. Тук имаше съпружески двойки, които явно бяха вече свикнали със семейния живот и бяха си омръзнали посред пътешествието; имаше малки и големи компании, както и самотници. Пътниците обядваха важно или шумно пируваха, но всички мислеха, разговаряха, шегуваха се или се мръщеха досущ както вършеха това у дома си; към новите впечатления те не бяха по-възприемчиви от своя багаж горе, в хотела. Отсега нататък, също като багажа си, щяха да бъдат снабдени с етикет за доказателство, че са били в тези страни. Ще си спомнят с умиление за това свое отличие и ще пазят залепените на куфарите етикети като документално доказателство, като единствена неизличима следа от пътуване с образователна цел. Тъмноликите прислужници безшумно се движеха по обширния излъскан под; от време на време отекваше смях на девойка, наивен и празен като самата нея, или когато внезапно стихнеше тракането на чиниите, се дочуваха думи, произнесени маниерно бавно от някой остроумец, който украсяваше пред ухилените си сътрапезници последния забавен скандал на кораба. Две странствуващи стари моми с пикантни облекла жлъчно коментираха пътната такса, като си шушкаха с бледите си устни; ексцентрични, с дървени лица, те приличаха на разкошно облечени бостански плашила. Няколко глътки вино поразтвориха сърцето на Джим и му развързаха езика. Апетитът му беше добър, това също забелязах. Изглежда, той бе погребал някъде епизода, който сложи началото на нашето познанство, сякаш то бе нещо, за което никога повече нямаше да стане дума. През цялото време виждах пред себе си тези сини момчешки очи, които гледаха право в мен, това младо лице, силни рамене, открито бронзово чело с бяла ивица по корените на гъстите руси коси; видът му будеше в мен искрена симпатия — това открито лице, непресторената усмивка, юношеската сериозност. Той беше порядъчен човек — един от нас. Говореше трезво, с някаква сдържана откровеност и с онова спокойствие, което може да се постигне с мъжествено самообладание или дързост, безчувственост, безгранична наивност или огромна самоизмама. Кой знае? Съдейки по тона на разговора, човек можеше да си помисли, че говорим за някое трето лице, за футболен мач, за времето миналата година. Мисълта ми се губеше в море от догадки, но ето че разговорът тръгна в нова насока и аз успях, без да оскърбявам Джим, да отбележа, че следствието, общо взето, е за него доста мъчително. Той ме хвана за ръката — тя лежеше на покривката до чинията — и впи в мен очи. Уплаших се.

— Това трябва да е ужасно неприятно — измърморих, смутен от такава безмълвна проява на чувства.

— Истински ад! — възкликна той със сподавен глас.

Това, че ми хвана ръката, и последните му думи накараха двама от пътниците с контешки вид, които седяха на съседната маса, да се откъснат с тревога от замразения си пудинг. Аз станах и минахме в предния коридор, където ни чакаха кафе и пури.

На осмоъгълни масички под стъклени глобуси горяха свещи; около тях имаше удобни плетени столове; масичките бяха отделени една от друга с много растения с твърди листа; между двойките колони, върху които падаше червеникавият отблясък на светлината от високите прозорци, нощта, блестяща и мрачна, се спускаше като великолепна завеса. Светлините на корабите мигаха в далечината като залязващи звезди, а хълмовете на отвъдната страна на рейда приличаха на кръгли и черни буреносни облаци, надвиснали в небето.

— Не можех да избягам — поде Джим. — Капитанът избяга — така и трябваше да направи. А аз не можех и не исках… Всички те се измъкнаха по един или друг начин, но за мен това не подхожда.

Слушах с напрегнато внимание, без да смея да помръдна в стола си, исках да разбера — ала и до ден-днешен не разбрах, мога само да предполагам. Беше доверчив и в същото време сдържан, сякаш убеждението в някаква вътрешна невинност пречеше на истината да се откъсне от устата му. Преди всичко заяви с такъв тон, сякаш признаваше безсилието си да прескочи стена, висока двадесет стъпки, че никога няма да може да се върне вкъщи; неговата изповед събуди в паметта ми думите на Брайърли: „Ако не греша, този възрастен енорийски свещеник в Есекс е страшно горд, че синът му е моряк.“

Не мога да ви кажа знаеше ли Джим, че баща му се гордее толкова с него, но тонът, с който говореше за „своя татко“, целеше аз да си представя стария селски свещеник като най-прекрасния човек от всички, които винаги, от сътворението на света, са били обременени с грижи за голямото си семейство. Това, макар да не беше казано, се подразбираше и не оставяше място за съмнения, а искреността на Джим беше очарователна, тя подчертаваше, че цялата история засяга и онези, които живеят там — много далече.

— Сега вече знае за всичко от вестниците в родината — каза Джим. — Никога не ще посмея да се вестя пред бедния старец.

Не смеех да вдигна очи, докато той не добави:

— Никога не ще мога да му обясня. Не би разбрал.

Тогава го погледнах. Джим замислено пушеше, после, като почака малко, трепна и отново заговори. Изрази желание да не го смесвам със съучастниците му в… е, да го наречем така… в престъплението. Той не е от тях, той е от съвсем друго тесто. Не изразих несъгласие. Съвсем не ми се искаше в името на голата истина да го лишавам поне от малка частица спасителна милост, която можеше да му се усмихне. Не знаех доколко вярва в такава възможност. Не знаех каква игра играе — ако изобщо играеше — и подозирах, че и той не го съзнава; убеден съм, че нито един човек не може да разбере напълно собствените си уловки, за да се спаси от страшната сянка на самопознаването. Не произнесох нито дума, докато той се питаше какво да направи, когато завърши това „глупаво следствие“.

Джим очевидно споделяше презрителното мнение на Брайърли за цялата процедура, предвидена от закона. Той не знаеше къде да отиде и го каза, размишлявайки по-скоро на глас, отколкото разговаряйки с мен. Ще му отнемат свидетелството, край на кариерата му, няма пари, за да замине, никаква друга работа няма предвид. В родината може би ще успее да получи някаква служба — с други думи, трябва да се обърне към близките си за помощ, а точно това той не иска. Не му остава нищо друго, освен да постъпи някъде като обикновен матрос; може би ще успее да получи място на старши кормчия на някой параход. Той може да бъде кормчия.

— Мислите ли, че бихте могли? — попитах безжалостно аз.

Джим скочи от масата и като отиде до каменната балюстрада, се загледа в нощта. След миг се върна и застана до стола ми; младото му лице беше още помрачено от болка, породена от чувство, което бе надвил. Момъкът прекрасно разбираше, че не се съмнявам в неговата способност да управлява кораб. С леко треперещ глас ме попита защо казах това. А съм бил така „безкрайно добър“ към него. Дори не съм му се присмял, когато… тук той почна да се запъва… „когато се случи онова недоразумение… и се показах такова глупаво магаре“.

Прекъснах го и убедено заявих, че на мен недоразумението съвсем не ми се е сторило смешно. Той седна и като засърба замислено кафето си, го изпи до дъно.

— Но нито за миг не съм допускал, че онова прозвище може да ми приляга — произнесе той.

— Така ли? — попитах.

— Да — потвърди той спокойно и решително. — А вие знаете ли какво бихте направили на мое място? Знаете ли? И нали не се смятате… — тук той преглътна нещо — … не се смятате за… жалка твар?

При тези думи Джим — кълна се в честта си — ме погледна изпитателно. Очевидно това беше въпрос — въпрос bona fide[1]. Обаче отговор той не чакаше. Преди да успея да се опомня, момъкът заговори отново, загледан право пред себе си, сякаш четеше нещо, написано върху звездната мантия на нощта.

— Цялата работа е да бъдеш готов. А аз не бях готов… тогава. Не желая да се оправдавам, по бих искал да обясня… бих искал някой да разбере… някой… поне един човек! Например вие! Защо не вие!

Думите му прозвучаха тържествено и мъничко смешно: така става винаги, когато човек отчаяно се опитва да спаси представата си за това какъв трябва да бъде моралният му облик. Тази представа е условна — само едно от правилата на играта, не повече, но то има огромно значение, тъй като почива на неограничената власт на природните инстинкти и жестоко наказва падението.

Той почна разказа си съвсем спокойно. На борда на парахода на компанията „Дейл Лайн“, който прибрал четиримата, плаващи с лодка под меките лъчи на залязващото слънце, още от първия ден почнали да се отнасят с подозрение към спасените. Дебелият капитан разказвал някаква история, останалите трима мълчали и отпърво неговата версия била приета. Нали няма никога да подложите на кръстосан разпит хора, претърпели корабокрушение, които сте имали щастие да спасите ако не от мъчителна смърт, поне от жестоки мъчения. После, когато било вече време да се премисли казаното, на капитана и на помощниците на „Ейвъндейл“, изглежда, им хрумнало, че в цялата история има „нещо съмнително“; но своите съмнения те, разбира се, запазили за себе си. Били прибрали капитана, първия помощник и двама механици от потъналия параход „Патна“, което от тяхна страна било достатъчно. Не попитах Джим как се е чувствувал през онези десет дни на борда на „Ейвъндейл“. От начина, по който разказваше за това, мога свободно да заключа, че бе донякъде зашеметен от направеното откритие — откритие, което го засягаше лично — и несъмнено се опитваше да го обясни на единствения човек, способен да оцени огромната му важност. Трябва да разберете, че той съвсем не се мъчеше да омаловажи неговото значение. В това съм уверен; и именно тук се корени онова, което отличаваше Джим от останалите. Що се отнася до чувствата, които е изпитал, когато е слизал на брега и е чул за непредвидения завършек на историята, в която бе играл такава важна роля — за тях той нищо не ми каза и е трудно да си ги представим.

Почувствувал ли беше Джим, че почвата му се изплъзва под краката? Бих искал да зная… Но несъмнено твърде скоро му се удаде да си намери нова опора. Той бе на брега цели две седмици в Дома на моряка; в същото време там живееха още шест-седем души и от тях научавах по нещо за него. Тяхното мнение се свеждаше до това, че без да имаме предвид разните му недостатъци, той е едно унило животинче. По цял ден бил на верандата, легнал в шезлонг, и напускал убежището си само в часовете за храна или късно вечер, когато тръгвал да скита по кейовете в пълна самота, откъснат от всички, нерешителен и мълчалив като бездомен призрак.

— Струва ми се, че през всичкото това време не съм казал и две думи на някоя жива душа — забеляза момъкът и ми стана жал за него; той веднага добави: — Един от онези непременно е издрънкал нещо такова, с което не бих могъл да се примиря, а не исках да влизам в свади. Да! Тогава не исках. Бях твърде… твърде… Не ми беше до свади.

— Значи, онази преграда в трюма е издържала — бодро изрекох аз.

— Да — прошепна той, — издържа. И все пак мога да ви се закълна, че чувствувах как тя се издува напред под ръката ми.

— Чудно какъв силен напор може да издържи понякога старото желязо — забелязах.

Като се облегна назад в стола, протегнал крака и отпуснал ръце, той няколко пъти леко кимна. Трудно е да си представиш по-тъжна картина. Изведнъж Джим вдигна глава, изправи се в стола, шляпна се по бедрото.

— Ах, какъв случай е изпуснат! Боже мой! Какъв случай е изпуснат! — възкликна той и последната дума „изпуснат“ прозвуча като вик, изтръгнал се с болка.

Джим отново млъкна и се втренчи в пространството, сякаш търсеше там отчаяно изпуснатия случай да се отличи; за миг ноздрите му се разшириха, като че той вдъхваше опияняващия аромат на неизползуваната възможност. Ако мислите, че съм бил учуден или поразен, вие сте много несправедлив към мене. Ах, това беше момък, надарен с фантазия! Той ще се разкрие, той ще признае всичко. Погледът му се бе зареял в нощта и по очите му познах, че неудържимо се стреми напред, към фантастичното царство на безразсъдния героизъм. Нямаше време да съжалява за онова, което бе изгубил — той беше твърде загрижен, че не бе успял да го получи. Бе много далеч от мен, а го наблюдавах само от три стъпки разстояние. Всяка секунда все по-дълбоко навлизаше в света на неосъществими романтични мечти. Накрая Джим проникна в самата сърцевина на този свят! Странно блаженство озари лицето му, очите блеснаха на светлината на свещта, която гореше между нас; той се усмихна! Бе проникнал в самата сърцевина — в самата сърцевина. Това беше усмивка на екстаз — ние с вас, приятели мои, никога не ще се усмихваме така. Върнах го в реалността с думите:

— Ако не бяхте напуснали кораба. Това ли искате да кажете?

Той се обърна към мен и в погледа му пролича почуда и болка; лицето изразяваше смайване, уплаха, страдание, сякаш беше паднал от някоя звезда. Нито вие, нито аз бихме гледали някого така. Той силно трепна, като че студен пръст бе докоснал сърцето му. После въздъхна.

Не бях настроен състрадателно. Джим ме предизвикваше с противоречивите си признания.

— Жалко, че не сте го знаели по-рано! — казах аз с недобро намерение. Но вероломната стрела падна, без да причини вреда — падна до краката му, недостигнала целта, а той не помисли да я вдигне от земята. Може би дори не я виждаше. Изтегнал се в стола, той рече:

— Дявол да го вземе! Казвам ви, тя се издуваше. Огледах с фенера цялата дължина на ъгловото желязо там долу и ето че едно парче ръжда, голямо колкото дланта ми, падна само от преградата. — Той прокара ръка по челото си. — Преградата трепереше и подскачаше като жива, когато я гледах.

— И тогава се почувствувахте зле — забелязах мимоходом.

— Нима предполагате — каза той, — че съм мислил за себе си, когато зад гърба ми са спели дълбоко ето и шейсет души — в носовата част на туиндека[2]? А на кърмата бяха още повече… хората бяха три пъти повече, отколкото можеше да се поберат в лодките дори ако имаше време да ги спуснем. Чаках желязната преграда да се пробие пред очите ми и поток вода да залее тях — спящите… Какво трябваше да направя, какво?

Лесно можех да си представя как е стоял в мрака, а светлината на фенера е падала върху малка част от преградата, която е издържала напора на целия океан, и е чувал дишането на спящите хора. Видях как е гледал желязната стена, изплашен от падащата ръжда, угнетен от мисълта за неизбежната смърт.

Това било, както разбрах, тогава, когато неговият капитан го е изпратил повторно на носа, навярно за да го отстрани от мостика. Джим ми каза, че първият му порив бил да извика и като разбуди всички тези хора, изведнъж да ги хвърли в ужас, но мисълта за неговата безпомощност така го зашеметила, че нямал сили да издаде никакъв звук. Ето какво, изглежда, трябва да се разбира под думите „езикът ми е залепнал за гърлото“.

„Устата ми беше засъхнала“ — така пестеливо описа Джим това състояние. Безмълвно се измъкнал през люк номер едно. Някакъв уиндсейл[3], смъкнал се надолу, го докоснал случайно по лицето и от лекото съприкосновение с него той едва не паднал от стълбата на люка.

Джим призна, че краката му се разтреперили, когато излязъл на предната палуба и погледнал друга голяма група спящи пътници. Точно тогава спрели машините и почнали да изпускат парата. От този глух тътнеж нощта забръмчала като басова струна. Корабът треперел в ритъм с бръмченето.

Тук-таме някоя глава се повдигала от рогозката, смътно се очертавала фигурата на надигащ се и присядащ човек, който сънено се ослушвал за миг и после отново лягал сред множеството сандъци, парни скрипци, вентилатори. Джим знаел: всички тези хора били недостатъчно просветени, за да разберат значението на странния шум. Железният кораб, хората с бели лица, всички предмети, всички звуци — всичко на борда изглеждало на тази невежа, благочестива тълпа еднакво странно и толкова сигурно, колкото и непонятно. Хрумнало му, че това обстоятелство може да се нарече щастливо. Такава мисъл е била наистина ужасна.

Не забравяйте: той вярвал (както би вярвал всеки на негово място), че корабът всеки момент може да почне да потъва; издулата се, проядена от ръждата преграда, която възпирала океана, можела фатално да рухне — внезапно като минирана дига — и да пусне потока вода. Той стоял неподвижно, загледан в тези проснати тела — обречен човек, който знае съдбата си и наблюдава тихата група мъртъвци. „Те бяха мъртви! Нищо не можеше да ги спаси. В лодките едва ли биха се побрали половината, но за това нямаше време. Нямаше време! Нямаше!“ Безсмислено изглеждало той да разтвори устни, да помръдне ръката си или крака. Преди да успее да извика три думи или да направи три крачки, вече ще се мята в морето, което ще се покрие с пяна от отчаяните усилия на потъващите хора, ще се огласи от вопли за помощ. Помощ не можеше да има. Джим прекрасно си представил какво точно ще стане; той преживял това, застанал неподвижно до люка с фенер в ръка — преживял всичко, включително и най-последната мъчителна подробност.

Мисля, че той преживяваше всичко повторно, когато ми описваше нещата, за които не е могъл да говори в съда.

— Аз видях ясно — така, както виждам сега вас, — че не мога да направя нищо. Животът като че бе напуснал тялото ми. Помислих си, че най-добре ще бъде да стоя на мястото си и да чакам. Не допусках, че ми остават още много секунди…

Изведнъж парата престанала да излиза. Шумът по думите на Джим тревожел, но тази внезапна тишина му се сторила непоносимо гнетяща.

— Мислех, че ще се задуша, преди да се удавя — каза той. После добави, че не е мислел за своето спасение. В неговия мозък изплувала, изчезвала и отново изплувала една-единствена ясна мисъл: осемстотин души и седем лодки… осемстотин души и седем лодки.

— Сякаш някакъв глас ми нашепваше — развълнувано изрече той: — „осемстотин души и седем лодки“… и „няма време“! Помислете само!

Той се наведе към мен над масичката, а аз се опитах да избягна погледа му.

— Вие мислите, че съм се боял от смъртта? — попита Джим с много напрегнат и тих глас. Удари с длан по масата и от този удар подскочиха кафените чашки. — Готов съм да се закълна, че не се боях — не… Кълна се в бога, не! — Той се изправи и скръсти ръце; брадичката му се отпусна върху гърдите.

През високите прозорци до нас едва-едва достигаше тракането на чиниите. Зачуха се силни гласове и в коридора се появиха няколко души в най-прекрасно настроение. Те си разменяха шеги, спомняйки си как са яздили магарета в Кайро. Един блед, боязлив, стъпващ леко на дългите си крака младеж разговаряше с някакъв червендалест и надут околосветски пътешественик, който осмиваше неговите покупки, направени на пазара.

— Не, кажете ми, мислите ли, че съм се заблудил? — осведоми се Джим много сериозно и решително.

Компанията, като ни отмина, насяда тутакси по столовете; заблещукаха запалени кибритени клечки, които осветяваха за миг лица, лишени от изразителност, и мътният блясък на белите нагръдници; бръмченето на разговарящите хора, оживили се по време на вечерята, ми се струваше глупаво и безкрайно далечно.

— Няколко души от екипажа спяха върху люк номер едно, на две крачки от мене — отново заговори Джим.

Забележете, че на този кораб нощна вахта са имали само кормчиите и предните наблюдатели, останалите от екипажа спели — будели само онези, които трябвало да сменят дежурните. Джим почувствувал изкушение да хване за рамото най-близкия ласкар и да го разтърси, но не го направил. Нещо възпряло ръката му. Той не се страхувал; о, не, просто не можел — ето истинската причина. Може би не се страхувал от смъртта, но, казвам ви, плашела го паниката. Проклетото му въображение рисувало ужасно зрелище; паника, тъпчене на хора в суматохата, сърцераздирателни писъци, наводнени лодки — всички най-страшни картини от катастрофа на море, за каквито е чувал. Може би вече се бил примирил със смъртта, но аз предполагах, че е искал да умре, без да види кошмарните сцени — да умре спокойно като в транс. Известна готовност да умреш се наблюдава доста често, но рядко ще срещнете човек с непробиваема броня от стоманена решителност, който да води безнадеждна борба до последната минута — стремежът към покой се засилва все повече, колкото отслабва надеждата, и накрая сломява желанието за живот. Кой от нас не е наблюдавал такова явление? Може би сами сте изпитали нещо подобно на това чувство — крайна умора, стремеж към покой, убеденост, че са напразни всички усилия. Това е добре известно на онези, които се борят с безразсъдните сили: корабокрушенците, плаващи в лодките, пътешествениците, заблудили се в пустинята, хората, сражаващи се със силите на природата или с тъпото зверство на тълпата.

[1] bona fide (лат.) — добросъвестен. Б.пр. ↑

[2] Туиндек — пространството между палубите на многопалубни кораби. Б.пр. ↑

[3] Уиндсейл — дълъг ръкав от док за проветряване на вътрешните помещения в кораб. Б.пр. ↑

Глава осма

Колко време е стоял той неподвижно до люка, очаквайки всеки миг корабът да хлътне под краката му и потокът вода да го удари в гърба и отнесе като тресчица, не зная. Не много дълго — може би две минути. Двама души — той не могъл да ги различи — почнали да разговарят със сънени гласове, някъде се чуло странно шумолене на крака. А над тези слаби звуци била надвиснала онази страшна тишина, която предшествувала катастрофата — тягостното затишие преди фаталния миг. После му хрумнало, че може би ще има време да изтича горе и да пререже всички въжета на скрипците, за да не потънат лодките, когато корабът тръгне към дъното.

На „Патна“ имало дълъг мостик и всички лодки се намирали горе — четири от едната страна и три от другата, най-малките на левия борд, срещу кормилното колело. Джим говореше с безпокойство, страхувайки се, че няма да му повярвам; първата му грижа в онзи момент била лодките да бъдат готови, за да се използуват незабавно. Той знаел дълга си. Ще си позволя да отбележа, че в това отношение се е проявил като добър помощник-капитан.

— Винаги съм смятал, че трябва да бъдеш готов за най-лошото — поясни той, вглеждайки се тревожно в лицето ми.

Одобрих с кимване този здрав принцип и отвърнах очи, защото ми се струваше, че у този човек има нещо, поради което не може да се разчита на него.

Джим се впуснал да тича, коленете му се подгъвали. Препъвал се в крака, прескачал глави. Изведнъж някой отдолу го хванал за куртката, прозвучал край него измъчен глас. Светлината на фенера, който той държал в дясната си ръка, паднала върху мургавото бледо лице, обърнато към него: очите го молели така, както и гласът. Познанията, които имал по този език, позволили на Джим да разбере думата „вода“, изречена няколко пъти с настойчив, умолителен тон — почти с отчаяние. Той се дръпнал, за да се освободи, и почувствувал как ръката обхванала крака му.

— Нещастникът се бе хванал за мене като удавник — изразително рече Джим. — Вода, вода! За каква вода говореше той? Какво му беше известно? Колкото можех по-спокойно, аз му заповядах да ме пусне. Той ме задържаше, времето не чакаше, а и други почнаха да се размърдват. Трябваше ми време — време, за да прережа въжетата на лодките. Сега той държеше ръката ми и чувствувах, че незабавно ще почне да вика. Осени ме мисълта, че това ще бъде достатъчно, за да предизвика паника, и като замахнах със свободната си ръка, го ударих с фенера по лицето. Стъклото иззвънтя, светлината изгасна, но ударът го накара да ме пусне и аз се втурнах да бягам — исках да се добера до лодките… исках на всяка цена. Той скочи върху мен изотзад. Обърнах се към него. Не ме оставяше на мира; опитваше се да вика; едва не го задуших, преди да разбера какво иска. Искаше вода — вода за пиене; те бяха на строга дажба, а с него имало момченце, което съм виждал няколко пъти. Момченцето било болно — искало да пие вода. Бащата, като ме забелязал, когато съм минавал покрай него, поискал малко вода; ето всичко. Намирахме се под мостика, в тъмнината. Той продължаваше да ме държи здраво за китките, невъзможно беше да се отскубна от него. Втурнах се в каютата, грабнах бутилката си с вода и му я тикнах в ръката. Той изчезна. И чак сега разбрах колко много ми се пиеше и на самия мен.

Джим се опря на лакът и закри очите си с ръка.

Почувствувах как по гърба ми полазват тръпки; нещо странно имаше във всичко това. Пръстите на ръката му, която закриваше очите, леко трепереха. Той прекъсна краткото мълчание.

— Такова нещо се случва само веднъж в живота и… Когато най-сетне се добрах до мостика, негодниците освобождаваха от блоковете една от лодките. Лодка! Щом изтичах нагоре по стълбата, някой тежко ме удари по рамото и едва не засегна главата ми. Това не ме спря и старшият механик — по това време бяха го вдигнали от леглото — отново замахна към мен с една от опорите за крака в лодките. Кой знае защо, бях така настроен, че нищо не ми се виждаше чудно. Всичко това ми се виждаше напълно естествено — и ужасно… ужасно. Избягнах удара на нещастния маниак и го вдигнах така, сякаш беше някакво детенце, а той зашепна, докато го държах в ръце:

„Не бива! Не бива! Взех ви за един от тези тъмнокожи…“

Запокитих го настрана, той се плъзна по мостика, препъна се и повали онзи дребния — втория механик. Капитанът, който се суетеше край лодката, се огледа и тръгна към мен, навел глава и ръмжейки като див звяр. Аз не трепнах, сякаш бях от камък. Стоях на мястото си непоклатимо като ей това — и той почука леко с кокалчетата на пръстите си стената до своя стол.

Всичко това като че бях вече видял, чул, преживял цели двайсет пъти. Не се боях от тях. Отдръпнах назад юмрука си, а капитанът се спря, мърморейки:

„Вие ли сте! Помогнете ни. Бързо!“

Това беше всичко, което каза. Бързо! Сякаш някой би могъл да успее.

„Вие искате да направите нещо?“ — попитах аз.

„Да. Да се махнем оттук“ — рече троснато той през рамо.

Изглежда, тогава не разбрах какво имаше предвид. По това време другите двама се бяха вдигнали на крака и се втурнаха към лодката. Те се тъпчеха, пъхтяха, блъскаха, проклинаха лодката, кораба, проклинаха се един друг, проклинаха и мен. Полугласно. Аз не мърдах, мълчах.

Гледах как ще се наклони корабът. Той лежеше съвсем неподвижен, сякаш вдигнат на блокове в някой сух док, но се държеше ей така — Джим протегна ръка и изви надолу пръстите си.

— Ей така — повтори той. — Съвсем ясно видях пред себе си линията на хоризонта над горния край на носовата греда; видях водата там в далечината, черна и блестяща и съвсем неподвижна, като в изкуствено езеро; толкова неподвижно морето никога дотогава не е бивало и аз не можех да понеса това. Виждали ли сте някога кораб, който да плава с наведен нос? Кораб, който не потъва само благодарение на лист старо желязо, твърде ръждиво, за да може да го крепи върху водата? Виждали ли сте? О, да, да го крепи! Аз помислих за това — помислих абсолютно за всичко; но можете ли да укрепите за пет минути една преграда… или може би за петдесет минути? Откъде можех да намеря хора, които биха се съгласили да се спуснат там долу? А дървото… дървото! Щеше ли да ви стигне мъжество да ударите поне веднъж с чука, ако видехте тази преграда? Не говорете, че бихте направили това — вие не сте я видели, никой не би го направил. Дявол да го вземе! За да направиш такова нещо, трябва да вярваш, че има поне един шанс на хиляда, макар и да е съвсем невероятен; а вие не бихте повярвали. Никой не би повярвал. Вие мислите, че съм жалка твар, защото стоях там, без да върша нещо, но какво бихте направили вие? Какво? Не можете да кажете, никой не може. Трябва да имаш време, за да се огледаш. Какво според вас трябваше да извърша? Какъв смисъл имаше да изплаша до смърт всички тези хора, които не можех да спася сам с двете си ръце — които нищо не можеше да спаси? Чуйте! Това е толкова вярно, колкото е вярно, че седя тук пред вас…

След всяка фраза той бързо поемаше дъх и ме стрелваше с очи, сякаш в болката си не преставаше да следи как реагирам аз. Не към мен се обръщаше той, а само разговаряше в мое присъствие, водеше спор с някакво невидимо лице, враждебен и неразделен спътник в живота му — двойник на душата му. Това беше следствие, което не съдиите трябваше да водят! Това беше деликатен и важен спор за истинската същност на живота и присъствието на съдиите беше излишно. Джим се нуждаеше от съюзник, помощник, съучастник. Почувствувах на какъв риск се подлагам: той можеше да ме заобиколи, да ме заслепи, да ме измами, да ме заплаши, за да изиграя определена роля в един спор, в който никакво решение не е възможно, ако искаш да бъдеш честен към всички призраци — като към почтени лица, имащи своите права, както и към онези, заслужаващи позор, които предявяват своите искания. Не мога да ви обясня, тъй като не бях го видял и само слушах думите му от трето лице — не мога да обясня смущението на своите чувства. Изглежда, принуждаваха ме да разбера неразбираемото и не зная с какво да сравня неловкостта на такова усещане.

Заставяха ме да видя условност във всяка истина и искреност във всяка лъжа. Той апелираше едновременно към две лица — към лицето, което винаги е обърнато към дневната светлина, и към онова, което у всички нас (подобно на другото полукълбо на луната) е обърнато към вечната тъмнина и само от време на време вижда тайнствената пепелна светлина. Той ме принуждаваше да се колебая. Признавам това, кая се. Случаят беше неясен, дори бих казал незначителен: гинеше юноша, един от цял милион — но нали и Джим беше един от нас; беше инцидент, лишен от всякакво значение, подобно на наводнение в мравуняк; и все пак тайната на неговото поведение ме приковаваше, сякаш той беше представител на някаква друга порода, сякаш тъмната истина беше толкова важна, че можеше да повлияе на представата на човечеството за самото него…

Марлоу спря, за да разпали изгасналата си пура, и, изглежда, забрави за своя разказ; после неочаквано заговори отново.

— Разбира се, вината е моя! Действително не беше моя работа да се интересувам. Това е моя слабост. А неговата слабост беше от друг род. Моята се заключава в това, че не виждам случайното, външното — не признавам различието между чувала на вехтошаря и финото бельо на първия срещнат. Първия срещнат. Точно така. Виждал съм толкова хора! — продължи той с внезапна печал. — С някои аз… хм… съм влизал в съприкосновение — също като с този момък — и всеки път виждах пред себе си само човешкото същество. Имам проклето демократично виждане; може би то е по-добро от пълната слепота, но няма никаква изгода от него — мога да ви уверя. Хората искат да забелязвате тяхното фино бельо. Но аз никога не съм могъл да се отнеса с възторг към тези неща. О, това е грешка, това е грешка! А после, в някоя тиха вечер, когато компанията се е поразмързеливила, та не й се играе вист, идва време и за разказ…

Марлоу отново млъкна, може би защото очакваше някаква ободряваща забележка, но всички мълчаха; само стопанинът, сякаш с неохота изпълняваше дълга си, прошепна:

— Вие сте така изтънчен, Марлоу.

— Кой? Аз ли? — тихо каза Марлоу. — О, не! Но той, Джим, беше изтънчен и колкото и да се мъчех да разкажа по-добре тази история, пак пропуснах много нюанси — те са толкова фини, така трудно е да ги предам с безцветни думи. А той усложняваше работата още и с това, че беше толкова простодушен, бедният!… Ей богу, беше удивителен момък. Говореше ми, че нищо не би го изплашило и това било също тъй вярно, както че стои пред мен. И вярваше в това! Казвам ви, то беше чудовищно наивно… и… зашеметяваше! Наблюдавах го крадешком, сякаш го бях заподозрял, че има намерение да ме вбеси. Беше уверен, че, честно казано — забележете, честно! — нищо не можеше да го изплаши. Още тогава, когато бил „ей такъв“ — „съвсем мъничък“, — се готвел за всякакви трудности, каквито човек може да срещне на сушата и в морето. Той с готовност признаваше своята предвидливост. Измисляше всевъзможни опасности и отбранителни средства, очаквайки най-лошото, готвейки се за всичко. Изглежда, винаги беше в състояние на екзалтация. Можете ли да си представите това? Редица приключения, толкова слава, такова победно шествие! И всеки ден от своя вътрешен живот изпълваше с дълбоко съзнание за собствената си проницателност. Той се унасяше; очите му сияеха; и с всяка негова дума сърцето ми, докоснато от лъча на неговата екзалтация, все по-силно се свиваше. Не ми беше до смях, а за да не се усмихна, седях с каменно лице. Той почна да проявява всички признаци на раздразнение.

— Винаги се случва неочакваното — казах аз с примирителен тон. Моята тъпота предизвика у него презрително възклицание: „Ха!“ Предполагам, той искаше да каже с това, че неочакваното не може да го засегне; само непостижимото можеше да вземе връх над неговата безупречна подготвеност. Той бил заварен неподготвен и с шепот проклинал морето и небето, кораба и хората. „Всички го предадоха!“ Била го овладяла онази високомерна покорност, която му пречела да помръдне и кутрето си, а в същото време останалите трима, усетили добре критичността на дадения момент, отчаяно се блъскали един в друг и се потели здравата с лодката. Нещо там не било в ред. Изглежда, в бързината някак притиснали болта на предния блок на лодката и като разбрали, че ги заплашва неуспех, съвсем изгубили разсъдъка си. Картината трябва да е била знаменита: бесните усилия на тези негодници, които се мъчели на неподвижния кораб, застинал сред мълчанието на спящия свят, час по-скоро да освободят лодката, пълзели на ръце и крака, изправяли се в отчаяние, дърпали се, блъскали се, сърдито се зъбели един на друг — на границата на убийството, на границата на сълзите, готови да се хванат за гушите; възпирал ги само страхът от смъртта, която мълчаливо стояла зад тях като непоколебима и хладнокръвна наблюдателка. О, да! Картината трябва да е била славна. Той бе видял всичко това, можеше да говори за него с презрение и разпаленост; най-дребните подробности възприел с някакво шесто чувство, защото ми се кълнеше, че е стоял настрана и не е гледал нито тях, нито лодката — не хвърлил нито един поглед. И аз му вярвам. Мисля, че е бил твърде зает да наблюдава застрашително наклонилия се кораб, заплахата, възникнала в момент на пълна безопасност — бил хипнотизиран от меча, който висял на косъм над разпалената му глава.

Целият свят застинал пред очите му и той могъл леко да си представи как изведнъж ще подскочи нагоре тъмната линия на хоризонта, как ще се вдигне внезапно широката равнина на морето — бързо, спокойно издигане, сетне страшно подхвърляне, зинала бездна, борба без надежда, звездна светлина, затваряща се навеки над главата като свод над гробница — как се бунтува срещу това младостта! — и… черен край. Той можеше да си представи това! Кълна се, всеки би могъл! И не забравяйте — Джим беше зрял художник в тази област, надарен със способността бързо да извиква видения, които предхождат събитията. И картините, които му доставяше тази способност, го превърнаха в студен камък от глава до пети; но в мозъка мислите му се въртяха в бесен танц, танц на куците, слепите, немите мисли — вихър на страшните инвалиди. Нали ви казах, той ми се изповядваше, като че ли бях надарен със способността да раздавам правосъдие. Вглъбяваше се в дълбините на душата, надявайки се да получи от мен оправдание, което не би му донесло никаква полза. Това беше един от онези случаи, когато най-святата измама не дава облекчение, нито един човек не може да помогне и дори небесният създател изоставя грешника на произвола на съдбата.

Той стоял от дясната страна на мостика, колкото можело по-далеч от мястото, където се водела борбата за лодката. А тя се водела с безумна ярост и тихомълком като заговор. Двамата малайци както преди стискали спиците на кормилото. Представете си само действуващите лица в този необичаен епизод сред морето, представете си четирима души, обезумели от яростните и тайни усилия, и трима неподвижни зрители; те стояли на мостика, над тентата, която скривала дълбокото невежество на няколкостотин уморени човешки същества с техните мечти и надежди, задържани от невидима ръка на границата на унищожението. Защото не се съмнявам, че е било тъкмо така: като се вземе под внимание състоянието на кораба, не можеш да си представиш по-голяма опасност. Онези негодници до лодката неслучайно са обезумели от страх. Откровено казано, ако бях там, не бих дал и фалшив фардинг[1] за това, че корабът ще се задържи до края на следващата секунда. И все пак той се държал над водата! Спящите поклонници били обречени да завършат поклонничеството си, като изпитат горчивината на съвсем друг край. Изглежда, всемогъщият, в милосърдието на когото вярвали, се нуждаел още малко от тяхното смирено покорство на земята и поглеждайки надолу, заповядал на океана: „Не ги докосвай!“ Това спасение бих сметнал за загадъчно и необяснимо явление, ако не знаех колко здраво може да бъде старото желязо — не по-малко здраво от духа на някои хора, с които понякога ни се случва да се срещнем, хора немощни като сянка, а понесли на плещите си товара на живота. Не по-малко чудно според мен е и поведението на двамата кормчии в продължение на тези двадесет минути. Докараха ги от Аден заедно с останалите туземци да дадат показания по време на следствието. Единият от тях, страшно срамежлив, с жълта, весела физиономия, беше много млад, а изглеждаше още по-млад. Помня съвсем добре как Брайърли го попита чрез преводача за какво е мислел по онова време, а преводачът, като размени няколко думи с него, внушително заяви пред съда:

— Той каза, че за нищо не е мислел.

Другият имаше търпеливи, мигащи очи, а прошарените му кичури коса бяха привързани със синя памучна носна кърпа, избеляла от много пране, лицето му беше слабо, с хлътнали бузи; кафявата му кожа поради мрежата от бръчки изглеждаше още по-тъмна. Той обясняваше, че подозирал някаква беда, сполетяла кораба, но не получил никакви нареждания; не помни да са му давали някакво нареждане: защо тогава да напуска кормилото? Отговаряйки на следващите въпроси, той едва помръдна слабите си рамене и заяви, че тогава и наум не му минавало белите да се готвят да напуснат кораба, изплашени от смъртта. И сега не вярва в това. Би могло да има някакви тайни причини. Той дълбокомислено закима със старата си глава. Аха! Тайни причини. Малаецът беше човек с голям опит и желаеше този бял туан да разбере — тук той се обърна към Брайърли, който не вдигна глава, — да разбере, че е придобил големи знания, докато е бил на служба при белите хора: много години е служил в морето. И изведнъж, разтреперан от възбуда, изля върху нас — омагьосаните слушатели — поток от странно звучащи имена: това бяха имена на отдавна умрели капитани, названия на забравени местни кораби — звуци, познати и изкривени, сякаш ръката на нямото време ги бе търкала в продължение на векове. Накрая го прекъснаха. Възцари се мълчание в залата — мълчание, което продължи най-малко минута и премина неусетно в нисък шепот. Този епизод бе сензацията на втория ден от следствието и направи впечатление на всички присъствуващи, на всички освен на Джим, който седеше мрачно на края на първата скамейка и дори не вдигна глава, за да погледне този необикновен и пагубен свидетел, излагащ някаква тайнствена теория за защита.

И тъй, двамата ласкари останали при кормилото на кораба с повредено управление; тук щяла да ги настигне смъртта, ако им е било съдено така. Белите не ги удостоили нито с един поглед — може би забравили за тяхното съществуване. Във всеки случай Джим не си спомнил за тях. Той нищо не могъл да направи сега, когато бил сам, а и нямало какво да направи: оставало само да потъне заедно с кораба. Не си струвало да се вдига за това суматоха. Нали? Чакал, изправен мълчаливо — подкрепяла го вярата в героичното благоразумие.

Старши механикът предпазливо притичал през мостика и дръпнал Джим за ръкава.

„Помогнете им! Идете да помогнете, за бога!“

После на пръсти затичал към лодката, но веднага се върнал и отново сграбчил ръкава му, молейки и в същото време проклинайки.

— Изглежда, той беше готов да ми целува ръцете — каза безпощадно Джим, — а след миг зашепна с пяна на устата: „Ако имах време, с удоволствие бих ви разбил черепа.“

Отблъснах го. Изведнъж той ме хвана за гърлото. Да го вземе дяволът! Ударих го. Ударих го, без да гледам. Тогава той изхълца и ми се помоли:

„Не искаш ли да спасиш и самия себе си, проклет страхливецо!“

Страхливец! Той ме нарече проклет страхливец. Ха, ха, ха! Нарече ме… ха, ха, ха!

Джим се бе облегнал на стола и цял се тресеше от смях. Никога не бях чувал такъв горчив смях. Той се спусна като зловеща мъгла над всичките весели разговори за магарета, пирамиди, пазари… Гласовете на хората, които разговаряха в дългия, слабо осветен коридор, стихнаха, бледите петна — лицата им — едновременно се обърнаха към нас, настъпи такова дълбоко мълчание, че звънът на една чаена лъжичка, паднала на мозаечния под на верандата, прозвуча като тъничък сребрист писък.

— Не бива да се смеете така в присъствието на всички тези хора — упрекнах го аз. — Не е хубаво спрямо тях.

Той като че ли не ме слушаше, но след малко вдигна очи и загледан втренчено покрай мен, сякаш се взираше в някакво страшно видение, измърмори нехайно:

— О, ще си помислят, че съм пиян.

После прие вид, като че ли никога повече няма да произнесе нито дума. Но не се безпокойте! Той вече не можеше да спре, както не можеше да спре живота с едно-единствено напрягане на волята си.

[1] Фардинг — най-дребната английска монета, която се равнява на четвърт пени, или една деветстотин и шестдесета част от лирата; извадена от обращение през 1961 година. Б.пр. ↑

Глава девета

— Казах си мислено: „Потъвай, проклет кораб! Потъвай!“

С тези думи той продължи разказа си. Искал всичко да свърши. Останал съвсем сам и проклинайки, се обръщал в същото време към кораба — доколкото можех да съдя, наслаждавал се е на привилегията да бъде свидетел на жалка комедия. Онези все още се мъчели с болта. Капитанът дал нареждане:

„Пъхнете се отдолу и се помъчете да го повдигнете.“

Естествено, останалите се противели. Разбирате — да лежиш, проснал се под кила на лодката, не е приятно положение, ако корабът в този миг внезапно почне да потъва.

„Защо не опитате вие — най-силният от нас“ — захленчил дребният механик.

„Проклятие! Твърде съм дебел!“ — отчаяно избъбрил капитанът.

Картината била толкова забавна, че и ангелите можели да заплачат. Един миг онези стояли в бездействие, но изведнъж старшият механик дотичал отново при Джим:

„Помогнете, човече! Ума ли си изгубихте! Та това е единственият шанс за спасение! Помогнете! Погледнете, погледнете там!“

Най-сетне Джим погледнал към кърмата, където му сочел механикът с настойчивостта на побъркан. Той видял един мълчалив чер облак, който вече бил покрил една трета от небето. Знаете как избухват такива шквалове[1] през това време на годината. Отначало виждате само как потъмнява хоризонтът — и нищо повече. После се появява облак, плътен като стена. Правият край на облака, опасан със слаби белезникави отблясъци, почва да настъпва от югозапад, като поглъща едно съзвездие след друго; сянката му почва да плува над водата и морето и небето се обвиват в дълбок мрак. И всичко е тихо. Нито гръм, нито вятър, нито звук, нито блясък на мълния. После в мрака на вселената се появява сиво-синя арка; минават една-две вълни — струва ти се, че мракът се повдига върху вълните — и изведнъж налитат вятър и дъжд, почват да удрят с такава сила, сякаш са се промушили през някаква твърда преграда. Тъкмо такъв облак се появил тогава незабелязано за тях. Когато го видели, те направили съвсем правилен извод: ако при пълно затишие корабът има известни шансове да се задържи още няколко минути върху водата, то и най-малкото вълнение тутакси ще го изпрати на дъното. Първата среща с вълната, която предхожда шквала, ще бъде и последната; корабът ще се гмурне и ще се спуска все по-ниско и по-ниско, до самото дъно.

Ето с какво се обясняват новите конвулсии на страх, новите гърчове, с които четиримата изразявали животинския си страх от смъртта.

— Беше черно, съвсем черно — продължаваше Джим с мрачно упорство. — Облакът допълзя до нас отзад. Проклет да бъде! Изглежда, някъде в подсъзнанието ми все още се е таяла надежда. Не зная. Но сега с нея беше свършено. Вбесяваше ме това, че бях попаднал в такова положение. Бях обзет от безсилен гняв, сякаш ме бяха хванали в капан. А беше наистина така! И нощта, спомням си, беше топла. Никакъв ветрец.

Той помнеше всичко така добре, че седнал пред мен на стола, изглежда, се задушаваше и обливаше в пот. Несъмнено това го е вбесило. Било е нов удар за него, но този удар му напомнил за онази важна цел, заради която се бил хвърлил към мостика, за да забрави за нея още същия миг. Имал намерение да пререже въжетата, които привързвали лодките към кораба. Измъкнал ножа си и почнал да работи така, сякаш нищо не виждал, нищо не чувал, нищо не забелязвал. Те го сметнали за безнадеждно побъркан, но не се осмелили да изразят шумно протест срещу тази безполезна загуба на време. Като си свършил работата, той се върнал на същото място, където стоял по-рано. Старшият механик веднага се вкопчил в него и засъскал с такава злоба, сякаш искал да го ухапе по ухото:

„Идиот! Глупак! Мислите, че ще успеете да се спасите, когато цялата тази тълпа се намери във водата? Та те ще ви счупят главата и няма да ви пуснат до лодките.“

Той кършел ръце, а Джим съвсем не забелязвал това. Капитанът нервно тъпчел на едно място и мърморел:

„Чука! Чука! mein Gott[2] Донесете ми чука!“

Дребният механик хленчел като малко дете, но макар ръката му да била счупена, той се оказал по-разумен от другарите си и като събрал кураж, се втурнал към машинното отделение. Справедливо е да призная, че това не било шега работа. Джим ми каза, че механикът имал отчаян вид, бил като човек, озовал се в задънена улица. Той тихичко почнал да вие и се втурнал напред. Върнал се веднага с чука в ръка и без да се бави, се хвърлил към болта. Останалите незабавно зарязали Джим и се затичали да помагат. Джим чул чукането с чука, звука на падащия болт. Лодката била готова за спускане. Едва тогава погледнал към нея — едва тогава. Но не се помръднал от мястото си, не се помръднал! Искаше да ми втълпи, че не се е помръднал от мястото си, че не е имал нищо общо с тези хора… с тези хора с чука. Нищо общо! Повече от вероятно е, че е смятал себе си за отделен от тях с пространство, което не бива да премине — препятствие непреодолимо, пропаст бездънна. Той стоял толкова далече от тях, колкото можело да бъде възможно — на другия край на мостика.

Краката му били приковани към това място, а очите — към малката група хора, наведени и странно олюляващи се, обзети и четиримата от страх. Фенерът, окачен на един пилерс над малката масичка на мостика (на „Патна“ нямало щурманска кабина по средата), осветявал напрягащите се рамене, приведените и люшкащи се гърбове. Те тласкали носа на лодката; изблъсквали я в нощта и повече не се обръщали към него. Отказали се от него, сякаш той действително бил твърде далеч, безнадеждно далеч от тях и не си струвало да го викат с поглед или знак. Нямало кога да наблюдават пасивния му героизъм, да почувствуват укора, затаил се в неговата сдържаност. Лодката била тежка: те тласкали носа й, без да губят излишни сили за ободрителни викове; но ужасът, който размеквал самообладанието им, както вятърът разпилява прашинките, превръщал отчаяните им усилия във фарс, а самите тях оприличавал на клатушкащи се клоуни в цирк. Те се блъскали с ръце, с глави, натискали с цялото си тяло, напрягали всичките си сили и веднага щом успели да освободят носа от висилката, вкупом почнали да се катерят в лодката. От това тя рязко се олюляла, като ги отблъснала назад, безпомощни, струпала ги един върху друг. За миг те застинали зашеметени, разменяйки си със злобен шепот всякакви ругатни, каквито им дойдели наум; после отново се заловили да се катерят. И това се повторило три пъти. Джим ми описваше събитието мрачно и замислено. Не пропусна нито една подробност от противното зрелище.

— Проклинах ги. Мразех ги. Бях принуден да гледам всичко това — каза той с някакъв безразличен тон, като се вглеждаше в мене мрачно и втренчено. — Подлагал ли се е някой на такова срамно изпитание!

Той стисна глава с ръце като човек, доведен до безумие от някакво невероятно оскърбление. Имаше нещо, което момъкът не можеше да обясни на съда — и дори на мен; но аз щях да бъда недостоен за признанията му, ако не успеех да разбера паузите между думите. В това подчертаване на неговия стоицизъм имаше насмешка — злобна, порочна, отмъстителна; в изпитанието му имаше шутовски елемент — унизителни комични гримаси пред лицето на надвисналата смърт или безчестие.

Джим излагаше фактите, които аз не забравих, но след толкова години не мога да си спомня истинските му думи. Помня само, че той учудващо добре бе успял да украси мрачната си омраза с изнасяне на голи факти. Два пъти, така ми каза, притворил очи, уверен, че краят настъпва, и два пъти отново ги отварял.

Всеки път забелязвал, че тъмнината още повече се е сгъстила. Сянката на мълчаливия облак паднала от небето върху кораба и сякаш задушила всички звукове, които издавали присъствието на живи същества. Той вече не чувал гласовете под тентата. По неговите думи всеки път, когато притворел очи, мълнията на мисълта ярко осветявала тази купчина тела, проснати до бездната на смъртта. Като отворел очи, смътно виждал борбата на четиримата, които бясно се сражавали с упоритата лодка.

— От време на време падаха, скачаха, ругаеха се един друг и изведнъж отново се хвърляха всички заедно към лодката… Можеше да се смеете до припадък — добави той, без да вдига поглед. Сетне ми хвърли печална усмивка. — Чака ме весел живот! Нали още много пъти до смъртта си ще виждам това забавно зрелище.

Джим отново сведе очи.

— Да виждам и чувам… да виждам и чувам — повтори той два пъти с големи паузи, загледан в пространството.

И отново потрепери.

— Реших да не отварям очи — рече после, — а не можех. Не можех — и нека всички го знаят — все ми е едно! Нека го изпитат онези, които биха ме упрекнали. Нека намерят друг, по-добър изход! Повторно очите ми се отвориха — и устата също. Почувствувах, че корабът се движи. Той бе наклонил носа си съвсем малко и лекичко се бе повдигнал — бавно, съвсем бавно! Ала това не стана в течение на много дни. Облакът премина над главите ни и първата вълна наруши спокойствието на оловносивото море. В това движение нямаше живот. Обаче в главата ми нещо се преобърна. Вие какво бихте направили? Уверен сте в себе си, нали? Какво ще направите, ако почувствувате сега — в тази минута, — че къщата бавно се движи, че подът се люлее под стола ви? Ще подскочите от уплаха! Кълна се в небето, ще подскочите от мястото, на което седите, и ще се озовете ей в онези храсти там, долу.

Джим махна с ръка към тъмнината отвъд каменната балюстрада. Не се помръднах. Той ме гледаше много втренчено, много сурово. Две мнения не можеше да има: сега ме заплашваха и трябваше да стоя неподвижно, безмълвно, за да не направя съдбоносното признание, как бих постъпил аз, което би имало отношение и към случая с Джим. Нямах намерение да се подлагам на такъв риск. Не забравяйте — той седеше пред мен и наистина твърде приличаше на всички нас, за да не бъде опасен. Но ако искате да знаете, аз с бърз поглед измерих пространството, което ме отделяше от петното гъст мрак върху моравата пред верандата. Той преувеличаваше. Не бих отскочил на няколко стъпки, в това поне бях уверен.

Настанал, както помислил Джим, последният момент, но той не се помръднал. Краката му както преди били като приковани към палубата, но мислите се въртели свободно в главата му. И в този момент той видял как един от онези, които се блъскали край лодката, внезапно побягнал, размахал ръце, сякаш искал да улови въздуха, препънал се и паднал. По-точно, не паднал, а тихичко се свлякъл надолу; приел седящо положение и се изгърбил, опирайки гръб в светлинния люк на машинното отделение.

— Това беше огнярят. Слаб, блед човек с рошави мустаци. Изпълняваше длъжността трети механик — поясни Джим.

— Умрял — казах аз. За това бе станало дума в съда.

— Така казват — произнесе Джим с мрачно равнодушие. — Разбира се, аз не знаех. Слабо сърце. Той известно време преди това се бе оплаквал, че не се чувствува добре. Вълнение. Прекомерно напрежение. Дявол знае какво. Ха, ха, ха! Не беше трудно да се забележи, че на него също не му се е искало да умре. Забавно, нали? Да ме застрелят, ако той не е бил силно уплашен и сам не си е навлякъл смъртта. Силно уплашен, точно така! Кълна се в небето, уплашен толкова, колкото и аз… Ах! Да ги беше пратил по дяволите, когато го вдигнаха от леглото, защото корабът потъвал. Да беше си пъхнал ръцете в джобовете и да ги наругае всичките.

Той стана, разтърси юмрук, стрелна ме с поглед и отново седна.

— Изпуснал случая, така ли? — прошепнах аз.

— Защо не се смеете? — рече той. — Та това е шега, замислена в ада. Слабо сърце!… Понякога ми се иска и аз да имам слабо сърце.

Това ме разсърди.

— Наистина ли? — запитах със зла ирония.

— Да! Нима не можете да го разберете! — извика той.

— Не бихте могли да искате повече — сърдито отвърнах аз.

Той ме погледна, без да разбира нещо. Тази стрела също премина доста встрани от целта, а Джим не беше от онези, които се безпокоят за напразно похабените стрели. Честна дума, той наистина нищо не подозираше, не допускаше, че го преследват. Бях доволен, че стрелата ми прелетя покрай целта — доволен бях, че дори не бе чул как съм отпуснал тетивата.

Разбира се, по онова време Джим не е можел да знае, че огнярят е умрял. Следващият миг — последният за него на борда — е бил изпълнен със събития и усещания, връхлетели отгоре му като море върху скала. Умишлено използувам това сравнение, защото, вярвайки на неговия разказ, съм склонен да мисля, че Джим през цялото време е хранил някаква странна илюзия за пасивност, сякаш не е действувал съзнателно, а просто се е подчинявал на волята на онези адски сили, избрали го за жертва на някаква голяма шега. Първото, което чул, бил един скрибуцащ звук от тежките висилки, които най-сетне се извили настрана — скрибуцането сякаш проникнало в него от палубата през подметките му и се издигнало по гръбначния стълб към главата. Сега вече бурята била много близо и втора, още по-тежка вълна заплашително издигнала инертния корпус на кораба, от което дъхът на Джим замрял, а мозъкът и сърцето му били пронизани от панически викове.

„Спускайте лодката! Спускайте я, за бога! Корабът потъва!“

След това въжетата се задвижили през блоковете, а под тентата се чули изплашени гласове.

— Такъв шум вдигнаха, че можеха да събудят и мъртвец — каза Джим.

После, когато лодката с плясък паднала във водата, отекнали глухото изтопуркване на падащите в нея тела и нестройни викове:

„Отблъснете я! Отблъснете! Отведете я! Шквалът се засилва…“

Той чул високо над главата си слабия брътвеж на вятъра; долу, до краката му, прозвучал болезнен вик. Нечий глас досами него почнал да проклина куката на блока. От носа и кърмата на кораба се разнесло бръмчене като в разтревожен кошер. Джим разказваше много спокойно — спокойни бяха и позата, и лицето, и гласът му — и също тъй спокойно той произнесе без ни най-малко предупреждение:

— Препънах се в краката му…

Ето как чух за първи път, че изобщо се е помръднал от мястото си. Неволно измърморих нещо от учудване. Накрая Джим се изтръгнал от мястото си, но за това кога е станало то и какво го е извело от вцепенението, той знаеше не повече, отколкото изтръгнатото от корен дърво знае за вятъра, повалил го на земята. Всичко го зашеметило — звуците, тъмнината, краката на мъртвия човек. Кълна се в бога! Цялата тази дяволска история му била натрапена, но той не искал да се съгласи с мисълта, че я е приел съзнателно. Странно, как заразително действуваше неговото заблуждение! Слушах така, сякаш се разказваше за черна магия, извършена над някакъв труп.

— Той се обърна на една страна много тихо и това бе последното, което видях на борда — продължи Джим. — Не ми беше до него. Изглеждаше, че се изправя. Разбира се, аз мислех, че става. И чаках — ще изтича покрай мен към парапетите и ще скочи в лодката след останалите. Чувах как долу онези се суетяха и нечий глас като от дъното на шахта извика: „Джордж!“ После и тримата почнаха да крещят. Ясно различавах три гласа: един блееше, друг пищеше, трети виеше…

Той леко потрепна и забелязах, че бавно се изправя, сякаш нечия силна ръка го вдигаше за косата от стола. Стана бавно и когато се изправи в цял ръст, ръката сякаш го пусна и Джим се олюля. Страшно спокойно беше лицето му, движенията и дори гласът, когато каза:

— Те викаха.

И аз настръхнах неволно, като че ли се опитвах да уловя този призрачен вик под фалшивия покров на мълчанието.

— Осемстотин души се намираха на кораба — каза той, приковавайки ме към облегалото на стола със страшния си, невиждащ поглед. — Осемстотин живи хора, а онези викаха един мъртвец да слезе при тях и да се спаси.

„Скачай, Джордж! Скачай! Какво чакаш, скачай!“

Стоях, сложил ръка на висилката. Бях много спокоен. Цареше непрогледен мрак. Не се виждаше нито небето, нито морето. Чувах как лодката се удря в борда и оттам не дойде повече нито един звук, но на кораба под мене ехтеше глъчка. Внезапно капитанът изрева:

„Mein Gott! Шквал! Шквал! Отблъснете лодката!“

Когато се разнесе съскането на дъжда и налетя първият порив на вятъра, те надигнаха вой:

„Скачай, Джордж! Ще те поемем! Скачай!“

Корабът почна бавно да потъва; пороят се лееше като водопад; фуражката отхвръкна от главата ми; дъхът ми замря. Чух отдалече, сякаш стоях на висока кула, още един див вик:

„Джооордж! Скачай!“

Корабът, навел носа си, хлътваше все повече под краката ми…

Джим замислено вдигна ръка и прокара пръсти по лицето си, като че ли махаше оттам някаква паяжина; после половин секунда гледа дланта си и накрая енергично каза:

— Аз скочих. — Той се запъна. Извърна очи. — Изглежда, скочих — добави той.

Светлосините му очи ме гледаха жално; като го наблюдавах, застанал пред мен, зашеметен и обиден, изпитвах странно чувство: това беше мъдра покорност и снизходителна, но дълбока жалост на старец, безпомощен пред нещастието на едно дете.

— Така излиза — измърморих.

— Не го знаех, докато не вдигнах очи — бързо обясни той.

Нищо, всичко е възможно. Трябваше да го слушам както слушаме някое малко момче, изпаднало в беда. Той не знаеше. Това станало по някакъв начин. И не можело да се случи повторно. Той скочил върху някого и паднал върху една от седалките. Сторило му се, че е счупил всичките си ребра от лявата страна, после се обърнал по гръб и смътно видял открояващия се над него кораб, от който току-що бил дезертирал. Червената бордова светлина пламтяла сред дъжда като някакъв огън на върха на хълм, обвит от мъгла.

— Корабът изглеждаше по-висок от стена. Той се издигаше като скала над лодката… Исках да умра! — възкликна той. — Нямаше връщане назад. Струваше ми се, че бях скочил в кладенец — в бездънна пропаст…

[1] Шквал — внезапна морска буря — силен вятър с дъжд, а понякога и град. Б.пр. ↑

[2] Mein Gott (нем.) — Боже мой! Б.пр. ↑

Глава десета

Джим преплете пръсти и после ги раздели. Да, това беше истина; той действително бе скочил в бездънна пропаст. Бе паднал от височина, на която вече не можеше да се изкачи.

В същото време лодката преминала напред покрай носа. Било твърде тъмно, за да могат да се разпознаят един-друг; освен това ги заслепявал и обливал яростно дъждът. Той ми каза, че сякаш ги влечал някакъв поток към черна пещера. Обърнали се с гръб към шквала; капитанът очевидно бил потопил веслото зад кърмата, за да води лодката през бурята, и в продължение на две-три минути изглеждало, че е настъпил краят на света — потоп и непрогледна тъмнина. Морето съскало, „като че ли там врели двадесет хиляди котли“. Това е негово сравнение — не е мое. Мисля, че след първия порив вятърът стихнал; Джим каза на следствието, че голямо вълнение през онази нощ не е имало. Той се сгушил на носа на лодката и крадешком хвърлил поглед назад. Видял само едно жълто пламъче на върха на мачтата, високо и мътно като последна угасваща звезда.

— Изпитах ужас, че светлинката е все още там — каза той.

Това са истинските му думи. Ужасила го мисълта, че корабът още не е потънал. Несъмнено той искал отвратителната катастрофа да се извърши колкото може по-скоро. Хората в лодката мълчали. В тъмнината изглеждало, че тя се носи бързо, но, разбира се, ходът й не можел да бъде бърз. Поройният дъжд отминал напред и силното, ужасяващо съскане на морето отминало в далечината заедно с пороя. Чувал се само тихият плисък край бордовете на лодката. Някой силно тракал със зъби. Една ръка докоснала гърба на Джим. Някакъв слаб глас изрекъл: „Вие тук?!“

Друг треперещ глас извикал:

„Корабът потъна!“

Всички скочили на крака и погледнали назад. Светлини не видели. Всичко било черно. Ситен студен дъжд ги шибал по лицата. Лодката леко се накланяла. Някой тракал със зъби и на два пъти се опитал да се сдържи, за да каже нещо; най-сетне успял да изрече:

„Т-ъкмо н-на в-време… Брр!“

Джим познал гласа на старши механика, който казал мрачно:

„Видях го как потъна. Случайно обърнах глава.“ Вятърът почти стихнал.

Извили глави към посоката на вятъра и се ослушвали в мрака, сякаш се надявали да чуят викове. Отначало Джим бил благодарен, че нощта скрила от него страшната сцена, а после усетил, че да знаеш за това и нищо да не виждаш и чуваш, е най-голямото нещастие.

— Странно, нали? — прошепна той, прекъсвайки нестройния си разказ.

Това не ми се виждаше толкова странно. Изглежда, той несъзнателно беше убеден, че действителността не може да бъде така потресаваща, ужасна и отмъстителна както страшната картина, създадена от собственото му въображение. Мисля, че в този момент сърцето му бе побрало цялото страдание, а душата бе познала страха, ужаса и отчаянието на осемстотин души, сполетени през нощта от внезапна и жестока смърт. Иначе как бих могъл да си обясня неговите думи:

— Струваше ми се, че трябва да изскоча от тази проклета лодка и да заплувам назад… половин миля… още по-далеч… на каквото и да е разстояние… да доплувам до самото място…

Как да си обясня такова желание? Разбирате ли неговото значение? Защо да се връща към онова място? Защо да не се удави ей тук, край борда на лодката — щом е мислел да се дави? Защо да се връща там? Той искал да види… сякаш трябвало да приспи въображението си с мисълта, че всичко е свършено, и чак след това да търси успокоение в смъртта. Не вярвам някой от вас да може да предложи друго обяснение. То беше едно от онези странни, вълнуващи проблясъци сред мъглата. Необичайно разкритие. Каза за него така, сякаш говореше за най-естественото нещо на света. Сподавил този импулс и тогава забелязал тишината наоколо. За това той ми разказа. Мълчанието на морето и небето, слети в едно безкрайно, необятно пространство, приличало на тишина в гробница, затворила навеки тези спасени, треперещи хора.

— Можеше да се чуе падането на карфица в лодката — рече той и устните му странно потрепваха като на човек, който, разказвайки за някакво много трогателно събитие, се мъчи да се овладее. Мълчание! Само бог знае как е възприел Джим това мълчание в сърцето си.

— Не мислех, че някъде на земята може да бъде толкова тихо — произнесе той. — Не можеше да се различи морето от небето, нямаше какво да се види, нямаше какво да се чуе. Нито проблясък, нито сянка, нито звук. Бих помислил, че всяко кътче земя е отишло на дъното и са потънали всички освен мен и тези негодници в лодката.

Джим се наведе над масата и опря пръсти върху нея сред кафените и ликьорените чаши и угарките от пурите.

— Изглежда, вярвах в това. Всичко бе загинало и… всичко беше свършено… — той дълбоко въздъхна — … за мене.

Марлоу рязко се изправи на стола и с енергичен жест остави настрана пурата си. Тя очерта червена следа, подобно на миниатюрна ракета, прорязала завесата от пълзящи растения. Никой не се помръдна.

— Е, какво мислите? — възкликна Марлоу, като внезапно се оживи. — Нима той не е бил честен към себе си? Неговият спасен живот е бил обречен, защото почвата е пропаднала под краката му; не е имало какво да гледа и какво да слуша. Унищожение, да! А през всичкото време — само облачно небе, спокойно море, неподвижен въздух. Само нощ, само мълчание.

Това не продължило много; после те почувствували — внезапно и единодушно — потребност да побъбрят за своето спасение.

„От самото начало знаех, че ще потъне!“

„Само още миг и ние също…“

„Бяхме на косъм от смъртта, ей богу!“

Джим нищо не казал. Едва затихналият вятър задухал отново, засилил се и стонът на морето запригласял на тяхното бъбрене, последвало като успокоение след миговете на безмълвен ужас. Корабът бил потънал! Потънал! Нямало съмнение. Никой не можел да помогне. Многократно повтаряли тези думи, като че ли не можели да се възпрат. Не се съмнявали, че е потънал. Светлините били изчезнали. Невъзможно било да грешат. Светлините били изчезнали. Това трябвало да се очаква… Корабът следвало да потъне… Джим забеляза, че те говорели така, сякаш били оставили зад себе си кораба без хора. Решили, че е потънал бързо. Изглежда, това им доставяло някакво удоволствие. Уверявали се един друг, че за това е било необходимо не много време — „тръгнал е към дъното като лист желязо“. Старшият механик добавил, че светлината на върха на мачтата се стрелнала надолу „като хвърлена пламтяща клечка кибрит“. Тук вторият механик истерично се разсмял: „Р-радвам се. Р-радвам се.“

— Зъбите му тракаха като някакво бързо кречетало — каза Джим — и изведнъж захленчи. Плачеше и хълцаше като дете, задавяше се и нареждаше: „О, боже мой! О, боже мой!“ Млъкваше за миг и изведнъж отново започваше: „О, бедната ми ръка! О, бедната ми ръка!“ Чувствувах, че съм готов да го поваля с един удар. Двама души седяха на кърмата. Едва можах да различа фигурите им. Гласовете им достигаха до мене — бъбрене, мърморене. Тежко беше да се понася това. Беше ми и студено. Ала нищо не можех да направя. Струваше ми се, че ако се помръдна, ще трябва да скоча в морето и…

Ръката му опипваше нещо крадешком, докосна една от ликьорените чашки; той бързо я отдръпна, сякаш се бе докоснал до нажежен въглен. Леко поместих бутилката и попитах:

— Искате ли още?

Джим сърдито ме погледна.

— Мислите, че не мога да ви разкажа всичко, без да се натряскам ли? — попита той.

Компанията околосветски пътешественици се бе прибрала да спи. Бяхме сами; само някаква неясна бяла фигура се мержелееше в сянката; като забеляза, че я наблюдаваме, тя се прокрадна напред, поспря се, после безшумно се скри. Беше вече късно, но аз не притеснявах гостенина си.

Седейки смутен в лодката, той чул как спътниците му почнали изведнъж да ругаят някого.

„Защо не скачаше, глупчо?“ — казал нечий укорен глас.

Старшият механик станал от кърмовата седалка и почнал да се промъква към носа, като че ли подтикван от злобното намерение да се разправи „с най-големия идиот на света“. Капитанът, който седял на веслата, изхриптял обидни епитети. Джим вдигнал глава при тези викове и чул името „Джордж“; в същото време нечия ръка го ударила в гърдите.

„Какво можеш да кажеш за свое оправдание, глупако?“ — попитал някой, подтикнат от справедливо негодувание.

— Те се нахвърлиха върху мен — каза Джим, — ругаеха ме… наричайки ме Джордж.

Той ме погледна, опита се да се усмихне, отвърна очи и продължи:

— Онзи дребният, вторият механик, се наведе над самия ми нос: „Как, та това е проклетият помощник!“

„Какво!“ — изрева капитанът от другия край на лодката.

„Не може да бъде!“ — писна старшият механик. И също се наведе, за да се взре в лицето ми.

Вятърът внезапно стихнал. Отново завалял дъжд и мекият неспирен и донякъде тайнствен шум, с който морето отговаря на пороя, зазвучал от всички страни в нощта.

— Отначало бяха твърде зашеметени, за да хабят много думи — уверено разказваше Джим, — а какво трябваше да им кажа аз? — Той се запъна за миг, после с усилие продължи: — Наричаха ме с най-ужасни имена…

Гласът му, приличащ на шепот, от време на време зазвучаваше силно, укрепнал поради презрението, сякаш ставаше дума за някакви нечувани гадости.

— Беше ми все едно, както и да ме наричаха — мрачно рече той. — В гласовете им звучеше омраза. Хубава работа! Те не можеха да ми простят, че се бях озовал в лодката. Тази мисъл им беше омразна. Побесняха… — Той се изсмя нервно. — Но това ме въздържа от… Вижте! Седях на носа скръстил ръце върху планшира…

Джим ловко седна на края на масата и скръсти ръце.

— Ей така — разбирате ли? Достатъчно беше едва-едва да се отпусна назад и щях да се озова… при останалите. Едва-едва да се отпусна…

Той се намръщи и като почука със средния пръст челото си, каза многозначително:

— Тази мисъл през цялото време ми беше в главата. През цялото време… А дъждът, студен, като топящ се сняг — не, още по-студен, — падаше върху тънките ми памучни дрехи… Никога няма да ми бъде толкова студено. И небето беше черно, съвсем черно. Нито една звезда, никакъв проблясък на светлина — нищо отвъд пределите на проклетата лодка и на ония двамата, които джафкаха срещу мене, както паленцата лаят някой крадец, подгонен от тях на някакво дърво. „Джаф! Джаф! Какво правиш тук? Бива си те, няма какво! Тук няма място за такива като тебе! Какво? Вече не си така пощурял? Вмъкнал си се в лодката? Не те бива за живота. Джаф! Джаф!“ Мъчеха се да се надлаят. Капитанът джафкаше от кърмата; завесата на дъжда ми пречеше да го виждам, не разбирах напълно мръсния жаргон, с който ме ругаеше. „Джаф! Джаф! Ау, ау, ау! Джаф! Джаф!“ Приятно беше да ги слушаш. Уверявам ви, това ме ободряваше. То спаси живота ми. А те все крещяха, сякаш искаха с вик да ме катурнат зад борда… „Как събра смелост да скочиш? Тук не си нужен. Ако знаех кой седи тук, щях да те хвърля зад борда, пор проклет! Какво направи с онзи човек? Как се реши да скочиш, страхливецо? И защо ние тримата да не те хвърлим зад борда?…“

Задъхваха се от викове. Дъждът отмина. И отново настъпи тишина. Около лодката не се чуваше никакъв звук. Искаха да ме изхвърлят зад борда! Е, тяхното желание би се изпълнило, ако седяха и мълчаха. Да ме изхвърлят зад борда! Биха ли го направили? „Опитайте — казах аз. — За два пенса бих скочил!“

„И много добре ще направиш!“ — писнаха и двамата.

Беше така тъмно, че можех да ги различа само когато се раздвижваха. И, право да си кажа, съжалявам, че не се опитаха!

Аз неволно възкликнах:

— Какво необичайно положение!

— Не е лошо, а? — каза Джим като във вцепенение. — Те, изглежда, мислеха, че по някаква причина съм пречукал огняря. Защо да го убивам? И как можех да зная дали съм го убил? Нали бях попаднал по някакъв начин в лодката?… — Мускулите около устата му се свиха и неволна гримаса проряза маската, която прикриваше лицето му — силна, мимолетна конвулсия като блясък на мълния, която осветява за миг скритите извивки на облака. — Да, бях. Седях с тях в лодката — нали? Не е ли ужасно: нещо те е подбудило да извършиш такава постъпка, а после върху тебе пада отговорност! Какво знаех за техния Джордж, заради когото вдигаха вой? Помня, че го видях как лежеше сгърчен на палубата.

„Убиец и страхливец!“ — продължаваше да ме обижда старши механикът. Изглежда, само тези две думи му идваха наум. Беше ми все едно, но цялата тази врява почна да ме гнети.

„Млъкни“ — казах. Тук той събра всичките си сили и отчаяно закрещя:

„Ти го уби! Ти го уби!“

„Не — извиках и аз, — но ей сега ще убия теб!“

Скочих, а той шумно падна назад през седалката. Не зная как стана това. Беше съвсем тъмно. Изглежда, е искал да побегне. Стоях неподвижно, извърнал лице към кърмата, а жалкият втори механик захленчи: „Как можеш да си позволиш да удариш човек със счупена ръка… а пък се мислиш за джентълмен!“

Чух хрипливо мърморене. Сега другият тип бе тръгнал към мене, потраквайки с веслото по кърмата.

Видях как се приближава огромен, огромен — такива ни се представят хората в мъгла или насън.

„Ела!“ — извиках. Бих го хвърлил зад борда като чувал с парцали. Той се спря, измърмори нещо и се върна назад. Може би бе чул воя на вятъра. Аз нищо не чувах. Това беше последният порив на бурята. Капитанът се върна на мястото си. Беше ми жал. Не бях далече от мисълта да се опитам да…

Джим свиваше и разпускаше присвитите си пръсти, ръцете му трепереха от яд.

— По-спокойно, по-спокойно — измърморих.

— А? Какво? Аз не се вълнувам — възрази той страшно обиден и като потръпна конвулсивно с лакътя си, събори бутилката с коняк. Скочих напред, като засегнах стола си. Той отскочи от масата, сякаш зад гърба му бе избухнала мина; видях изплашените му очи и побледнялото му лице. После на лицето му се изписа досада.

— Много се извинявам! Колко съм неловък — избърбори той, силно обезпокоен. Усетихме остра миризма на разлят алкохол, като че задушната атмосфера на долнопробно питейно заведение бе нахлула в прохладния чист мрак на нощта. В салона на ресторанта бяха загасили светлините; нашата свещ блещукаше самотно в дългия коридор и колоните бяха почернели от основата до капитела. На фона на ярките звезди ъгълът на сградата, където се помещава Управлението на пристанището, се открояваше ясно на отвъдната страна на еспланадата, сякаш мрачното здание се бе приближило, за да вижда и чува по-добре.

Джим прие равнодушен вид.

— Може би сега не съм така спокоен, както тогава. Бях готов на всичко. Какво значение би имало това?…

— Не сте прекарали скучно в тази лодка — забелязах.

— Бях готов — повтори той. — След като светлините на кораба бяха изчезнали, можеше да се случи всичко… всичко и светът не би узнал. Аз чувствувах това и бях доволен. И тъмнината беше тъкмо подходяща. Сякаш нас бърже ни бяха зазидали в голяма гробница. Не ме интересуваше нищо, което става на земята. Нямаше кому да изказвам своето мнение. Нищо не ме засягаше вече…

За трети път през време на нашия разговор Джим хрипливо се разсмя, но наблизо нямаше никой, който да го заподозре, че е пиян.

— Нито страх, нито закон, нито звуци, нито чужди очи… дори ние самите нищо не можехме да видим… поне до изгрева на слънцето.

Порази ме истината, скрита в тези думи. Има нещо странно в една малка лодка, залутана сред морето. Над живота, изплъзнал се от прага на смъртта, като че ли надвисва сянката на безумието. Когато вашият кораб ви изменя, имате чувството, че ви е изменил целият свят — светът, който ви е създал, обуздавал, грижил се е за вас. Сякаш душите на хората плуват над някаква пропаст и — докосвайки се до необятното — изпитват желание да извършат постъпка героична, нелепа или отвратителна. Разбира се, ако става дума за вярата, за мисълта, за любовта, за омразата, за убеждението или дори за видимия аспект на материалните неща, крушения сполетяват всички хора, но в дадения случай имаше нещо гнусно и самотата изглеждаше съвсем пълна — по силата на възмутителни обстоятелства тези хора бяха откъснати от света, от всички останали хора, чийто идеал за поведение никога не е бил подложен на изпитание от враждебна и страшна шега.

Те били сърдити, понеже го смятали за страхлив отцепник; той съсредоточил върху тях всичката си омраза; искало му се да им отмъсти за онова отвратително изкушение, което изпречили на пътя му. Когато хората се намират в самотна лодка сред морето, в тях неизбежно се пробужда онова непокоряващо се на разума начало, което се таи дълбоко във всяка мисъл, усещане, чувство, вълнение. Работата не стигнала до бой — ето още една проява на онази шутовска низост, с която било украсено това морско бедствие. Само заплахи, само притворство, фалш от начало до край, сякаш създаден от чудовищното презрение на онези тъмни сили, които биха тържествували винаги, ако не се разбиваха постоянно в устойчивостта на хората.

Аз попитах, като почаках малко:

— Е, и какво се случи?

Ненужен въпрос. Знаех вече твърде много, за да се надявам на един благосклонен жест, на милост от страна на стаеното безумие и ужас.

— Нищо — каза Джим. — Мислех, че това е сериозно, а те искали само да пошумят. Нищо не се случи.

И изгряващото слънце го намерило на същото място, където скочил — на носа на лодката. Каква настойчива готовност за всичко! И цялата нощ държал в ръцете си румпела. Те изпуснали кормилото в морето, като се опитвали да го поставят, а румпелът, изглежда, бил паднал на носа, когато се хвърляли в лодката, опитвайки се да направят всичко изведнъж, за да се отделят по-бързо от борда на кораба. Румпелът представлявал дълъг и тежък дървен прът и очевидно Джим в продължение на шест часа го е стискал в ръце. Това не е ли готовност! Представяте ли си как той, смълчан, е прекарал половината нощ на крака, обърнат с лице към плискащия дъжд, впил очи в тъмните фигури, за да следи най-малките движения, напрегнал слух, за да улови тихия шепот, който от време на време се чувал на кърмата? Твърдост на мъжеството или напрежение, предизвикано от страх? Как мислите? И издръжливостта му не бива да се отрича. Той прекарал около шест часа в отбранителна поза; а лодката бавно плавала напред или се спирала, покорявайки се на капризите на вятъра; морето, успокоено, най-сетне заспало; облаци се понесли над главите им. Небето, отначало необятно, мътно и черно, се превърнало в мрачен, сияещ свод, заблестяло още по-ярко, побледняло на изток и в зенита и тъмните фигури, които закривали звездите ниско над хоризонта зад кърмата, придобили по-резки очертания. Станали релефни, откроили се раменете, главите, лицата. Всички мрачно гледали Джим; косите им били разрошени, дрехите — изпокъсани; като мигали с червените си клепачи, те посрещнали бялата зора.

— Имаха такъв вид, сякаш цяла седмица се бяха търкаляли пияни из канавките — изразително описваше Джим; после измърмори нещо за изгрева на слънцето, който предвещавал тих ден. Известен ви е навикът на моряците да споменават при всеки повод за времето. Тези няколко откъслечни думи бяха достатъчни, за да си представя как долният край на слънчевия диск се отделя от линията на хоризонта, широки вълнички пробягват по цялата видима повърхност на морето, сякаш водите потрепват, раждайки светещото кълбо. А последният полъх на вятъра, като въздишка на облекчение, замира въз въздуха.

— Седяха на кърмата рамо до рамо — капитанът в средата — и пулеха в мен очи като три мръсни кукумявки — заговори той с омраза, пропита в тези обикновени думи като капка силна отрова, разтворена в чаша вода; но моите мисли не можеха да се откъснат от изгрева на слънцето. Аз виждах под прозрачния купол на небето четиримата души, обкръжени от пустинята на морето, виждах самотното слънце, равнодушно към тези живи точки, то се издигаше по чистия небесен свод, сякаш искаше отвисоко да погледне своето великолепие, отразено в неподвижните води на океана.

— Извикаха името ми от кърмата — каза Джим, — като че ли бяхме приятели. Аз ги чух. Молеха ме да се вразумя и да хвърля „проклетата върлина“. Защо да се държа така? Никакво зло не ми били причинили. Никакво зло… Никакво зло!

Лицето му почервеня, сякаш той не можеше да изпусне въздуха, изпълнил белите му дробове.

— Никакво зло! — извика той. — Предоставям на вас да прецените. Вие можете да разберете. Не е ли така? Разбирате, нали? Никакво зло? О, боже! Та нима е възможно да се причини по-голямо зло? Да, прекрасно знаех — бях скочил в лодката. Разбира се. Бях скочил! Казах ви го. Но чуйте — нима някой можеше да устои пред тях? Това беше дело на техните ръце, все едно че те ме бяха закачили с кука и смъкнали при тях. Нима не разбирате? Чуйте! Трябва да го разберете. Отговорете направо!

Джим смутено впи поглед в очите ми, питаше, молеше, искаше, умоляваше. Не бях в състояние да се въздържа и прошепнах:

— Вие сте се подложили на тежко изпитание.

— Твърде тежко… Това беше несправедливо — бързо поде той. — Нямах никакъв шанс… с такава банда. А сега те се държаха приятелски — о, страшно приятелски! Другари, хора от един и същ кораб. И в една и съща лодка. Трябва да се примириш. Никакво зло не ми желаели, никак не ги интересувал Джордж. Той в последния миг затичал за нещо към каютата си и го сполетяла бедата. Бил истински глупак. Много жалко, разбира се…

Те ме гледаха; устните им се движеха; кимаха ми от другия край на лодката — и тримата; кимаха — на мен. А защо не? Нима не бях скочил при тях? Нищо не казах. Няма думи за онова, което исках да кажа. Ако тогава бях разтворил устни, просто щях да завия като звяр. Питах се — кога най-сетне ще се събудя? Те настойчиво ме викаха на кърмата да изслушаме спокойно какво ще каже капитанът. Бяхме сигурни, че ще ни приберат до вечерта; плавахме по пътя на всички кораби за канала[1], на северозапад се виждаше вече дим.

Бях страшно потресен, когато видях това съвсем бледо облаче, тази ниско проточила се ивица кафява мъглица там, където се сливат морето и небето. Извиках им, че мога да слушам и от моето място. Капитанът почна да псува с хриплив като на гарван глас. Той нямал намерение да вика с цяло гърло за мое удобство.

„Боиш се, че ще те чуят на брега ли?“ — попитах.

Той ме погледна свирепо, сякаш искаше да ме разкъса на парчета. Старши механикът го посъветва да отстъпи. Каза, че в главата ми още не всичко е в ред. Тогава капитанът се изправи на кърмата като дебела колона от месо и почна да говори… да говори…

Джим се замисли.

— Е? — попитах аз.

— Не ме интересуваше каква история ще измислят! — смело възкликна той. — Можеха да измислят всичко, каквото си рекат. Това засягаше само тях. Нали аз знаех истината. Никаква тяхна измислица, на която биха повярвали другите, не можеше да измени нещо за мен. Не пречех на словоизлиянията на капитана. Той говореше, убеждаваше, пак говореше. Изведнъж почувствувах, че краката ми отмаляват. Бях болен, уморен — смъртно уморен. Хвърлих румпела, обърнах им гръб и седнах на предната пейка.

Стигаше ми толкова. Те ми извикаха, за да научат дали съм разбрал. Питаха — нима не е правдива цялата тази история? Честна дума, тя беше правдива от тяхна гледна точка. Аз не извърнах глава. Чувах как си говореха:

„Глупавото магаре не иска да отговори.“

„О, той прекрасно разбира всичко.“

„Оставете го на мира; ще дойде на себе си.“

„Какво може да направи?“

Какво можех да направя? Нима не седяхме в една лодка? Мъчех се нищо да не слушам. Димът от север изчезна. Имаше плътно затишие в морето. Те се напиха с вода от една бъчвичка; аз също пих. После почнаха да се занимават с платното, обтягайки го над планшира. Попитаха ме няма ли аз да поема засега вахтата. Пъхнаха се под навеса, скриха се от очите ми — слава богу! Бях изморен, изтощен докрай, сякаш не бях спал, откак съм се родил. Слънцето блестеше така, че не можех да гледам водата. От време на време някой от тях изпълзяваше навън, изправяше се в цял ръст, за да се огледа настрани, и отново се пъхваше под платното. Скоро оттам се зачу хъркане. Някой бе успял да заспи. Аз не можех. Навсякъде имаше светлина, много светлина и лодката като че ли си пробиваше път през нея. От време на време с изумление откривах, че седя на пейката…

Джим почна да се разхожда с отмерени крачки назад-напред край стола ми; той замислено бе навел глава, пъхнал лявата ръка в джоба на панталоните си, а дясната вдигаше на дълги интервали, сякаш отстраняваше някой невидим натрапник от пътя си.

— Може би мислите, че съм се побъркал — пак заговори той, като измени гласа си. — Не е чудно… ако си спомняте, бях си изгубил фуражката. По своя път от изток към запад слънцето се издигаше все по-високо над голата ми глава, но вероятно в този ден нищо не можеше да ми причини зло. Слънцето не можеше да ме лиши от разсъдък… — Джим сякаш отстрани с дясната ръка мисълта за безумието си. — Нито пък можеше да ме убие… — Отново ръката му отмахна сянката. — Този изход ми оставаше.

— Наистина ли? — рекох аз, неимоверно учуден от такъв обрат; погледнах го с чувство, каквото несъмнено бих изпитал, ако той, след като се завърти на токовете си, ми се представеше със съвсем друго лице.

— Не заболях от възпаление на мозъка, нито паднах мъртъв — продължи Джим. — Не ме тревожеше слънцето над главата ми. Размишлявах също тъй хладнокръвно, както ако седях на сянка. Онова тлъсто животно — капитанът — подаде изпод платното огромната си стригана глава и впи в мене рибешките си очи.

„Donnerweter![2] Ще умреш!“ — изръмжа той и като костенурка запълзя обратно. Аз го видях. Чух го. Той не попречи на разсъжденията ми. Защото в тази минута си мислех, че няма да умра.

Мимоходом Джим ми хвърли внимателен поглед, опитвайки се да отгатне моята реакция.

— Искате да кажете, че сте мислили за това, дали ще умрете или не? — попитах аз, като се мъчех да говоря безстрастно. Той кимна и продължи да крачи.

— Да, дотам стигна работата, докато седях така самичък — каза той.

Джим направи още няколко крачки, а после се обърна, сякаш дойде до края на въображаема клетка; сега и двете му ръце бяха пъхнати дълбоко в джобовете. Той се спря внезапно пред стола ми и погледна надолу към мене.

— Не вярвате ли на това? — запита той с напрегнато любопитство.

Не можех да не заявя тържествено готовността си да вярвам на всичко, което би счел за нужно да ми съобщи.

[1] Авторът има предвид Суецкия канал. Б.пр. ↑

[2] Donnerweter (нем.) — по дяволите! Б.пр. ↑

Глава единадесета

Джим ме изслуша, навел глава встрани, и аз още веднъж видях проблясъка на светлина през мъглата, в която той се движеше и съществуваше. Свещта, която гореше мъжделиво, пращеше в стъкления сенник и беше единственият източник на светлина, който ми позволяваше да виждам Джим. Зад гърба му бяха тъмната нощ и ярките звезди; техният далечен блясък отвеждаше погледа в още по-гъстата тъмнина, обаче някакво тайнствено проблясване, изглежда, освети за мене момчешката му глава, сякаш в този момент младостта му за секунда блесна и угасна.

— Вие сте ужасно добър, че ме слушате така — каза той. — Става ми по-леко. Не знаете какво означава това за мен. Не знаете…

Изглежда, не му достигаха думи. Това се мярна ясно в главата ми. Той беше един от онези юноши, които ви е приятно да виждате край себе си; такъв ви се иска да си представите самия себе си в младостта; неговата външност е достатъчна да пробуди онези илюзии, които сте считали за забравени, за угаснали, за студени, но близостта на чуждия пламък ги оживява. Те затрептяват някъде дълбоко-дълбоко, дават светлина… топлина… Да, тогава го видях за миг… и това не беше за последен път.

— Вие не знаете какво значи това за един човек в моето положение, когато ти вярват, когато можеш да говориш откровено с някой по-възрастен от теб. Толкова е трудно… толкова е ужасно несправедливо… и е толкова мъчно да го разбереш.

Мъглата около него отново се сгъсти. Не зная доколко стар съм му изглеждал — и доколко мъдър. А в онази минута се чувствувах два пъти по-стар и също толкова безполезно мъдър. Разбира се, само тези, които са свързани с морето, които вече са се посветили на плаване, за да потънат или да изплуват, разтварят сърцата си така широко пред младостта, застанала на гибелния ръб и съзерцаваща със светнали очи блестящата гладка повърхност на морето — тя е само отражение на нейния поглед, изпълнен с огън. Каква великолепна неизвестност е заложена в очакванията, които са привличали към морето всеки от нас, каква чудесна жажда за приключения; и тези приключения са нашата неотнимаема и единствена награда. Всичко, което получаваме ние… е, за това няма да говорим, но може ли поне един от нас да сдържи усмивката си? Само в морето илюзията е толкова далече от реалността, само тук в основата на всичко е илюзията и никъде разочарованието не настъпва тъй бързо, а подчинението не бива по-пълно. Не сме ли всички ние започвали, искайки само едно, завършвали, знаейки само едно, и носили през редица мрачни отвратителни дни спомена за същите тези вълшебства? Не е ли чудо, че чувствуваме свързващите връзки, когато някакъв тежък удар сполети някого от нас; и освен другарството обединява ни и друго, по-внушително чувство — чувството, което привързва възрастния към детето. Джим стоеше пред мене, уверен, че възрастта и мъдростта могат да намерят лек против мъчителната истина; той ми даде възможност да надникна в душата му, в душата на младежа, попаднал в беда, в дяволско затруднение. Нали като научат за това, белобрадите старци тържествено ще клатят глави, скривайки усмивката си. А Джим размишляваше за смъртта — по дяволите! За това му се налагаше да размишлява, защото смяташе, че е спасил своя живот, а всичките тайнства на смъртта са потънали в онази нощ заедно с кораба. Какво може да бъде по-естествено? Трагично и забавно беше той да търси състрадание — и с какво бях по-добър от всички останали, та да му откажа съчувствието си?… Докато го гледах, кълбенцата на мъглата забулиха пролуката на изясняването и неговият глас отекна:

— Аз бях, знаете ли, толкова объркан. Никой не очаква да му се случи такова нещо. Това не приличаше например на сражение.

— Не прилича — съгласих се.

Джим някак се измени, сякаш внезапно възмъжа.

— Нямах увереност — прошепна той.

— А, не сте били уверен — казах. Слабата въздишка, която прелетя между нас като птица в нощта, ме омиротвори.

— Да, нямах — мъжествено призна той. — Това някак приличаше на онази проклета история, която те бяха измислили. Не беше лъжа — но в същото време не беше и истина. Това бе нещо подобно на… Истинската лъжа веднага се познава. А в онова, което се бе случило… лъжата бе отделена от истината с нещо по-тънко от лист хартия.

— На вас повече ли ви трябваше? — попитах; но, изглежда, говорех така тихо, че той не чу думите ми. Изложи съображенията си с такъв вид, сякаш животът беше мрежа от пътеки, разделени с пропасти. Гласът му звучеше разумно:

— Да кажем, че аз не… Искам да кажа: да речем, че бях останал на кораба. Добре. Дълго ли бих се задържал там? Да кажем, минута или половин минута. Чуйте, тогава изглеждаше съвсем ясно, че след трийсет секунди ще бъда зад борда; и вие мислите, че нямаше да сграбча първото нещо, което ми попаднеше подръка — весло, спасителна шамандура, решетка, каквото и да било. Не бихте ли постъпили така?

— За да се спася — добавих.

— Аз също бих искал да се спася! — възкликна той. — А нямах това желание, когато… — Джим потрепери, сякаш се готвеше да глътне някакво лекарство, от което ти става лошо — скочих — произнесе той с конвулсивно усилие, а аз се размърдах на стола, като че неговото напрежение се бе предало и на мен. Той ме изгледа с помрачнели очи.

— Не ми ли вярвате! Кълна се!… Дявол да го вземе! Извикахте ме тук, за да говоря и… Вие сте длъжен!… Казахте, че ще ми повярвате.

— Разбира се, вярвам — възразих аз с делови тон, който веднага го успокои.

— Простете — каза той. — Разбира се, нямаше да говоря за това с вас, ако не бяхте порядъчен човек. Трябваше да зная… Аз… аз… също съм порядъчен човек.

— Да, да — побързах да потвърдя. Той ме гледаше право в лицето, после бавно отвърна очи.

— Сега разбирате защо в края на краищата не… не се самоубих. Нямах намерение да се страхувам от онова, което бях извършил. Та нали ако бях останал на кораба, щях да положа всички усилия, за да се спася? Случвало се е хората да се крепят върху водата цели часове в открито море и са ги прибирали невредими. Можех да се задържа по-дълго от много други. Сърцето ми е здраво.

Той измъкна от джоба си дясната си ръка и се удари с юмрук в гърдите: ударът прозвуча като глуха експлозия в нощта.

— Да — казах. Той се замисли, леко разтворил крака и навел глава.

— Само един косъм — измърмори Джим. — Само един косъм делеше едното от другото. И по онова време…

— В полунощ трудно може да се види един косъм — добавих аз с известно раздразнение. Нима не разбирате какво имам предвид под „солидарност на хората с една и съща професия“? Бях озлобен против него, сякаш той ме бе измамил, мене! — отнел от мен прекрасен случай да запазя илюзията за своята младост, лишил общия наш живот от последната искра на неговия блясък. — И затова напуснахте кораба — незабавно.

— Скочих — рязко ме поправи Джим. — Скочих, забележете! — повтори той, придавайки на думите си някакво непонятно за мен, особено значение. — Да! Може би тогава не виждах. Но в лодката имах премного време и светлина. А можех и да мисля на воля. Никой не би узнал, разбира се, но от тази мисъл не ми ставаше по-леко. Вие и на това трябва да повярвате. Аз не исках този разговор… Не… Впрочем да… Няма да ви лъжа… исках го; единственото, което исках! Да. Мислите ли, че вие или някой друг би могъл да ме принуди да говоря, ако аз… Не се боя от думите. И да мисля не се боях. Гледах истината в очите. Не се готвех да бягам. Отначало… през нощта, ако не бяха тези хора, аз може би… Не, кълна се в бога! Такова удоволствие нямах намерение да им доставя. И без това бяха извършили достатъчно голяма злина. Съчиниха една история и повярваха в нея, доколкото знам. Но аз знаех истината и трябваше да живея с нея… самичък… насаме със самия себе си. Нямах намерение да се примиря с такава проклета несправедливост. В края на краищата какво доказваше това? Бях дяволски разстроен. Животът ми бе омръзнал, казвам ви го откровено; но какъв смисъл имаше да се спасявам… по такъв начин? Това не беше начинът. Вярвам… вярвам, че това не би довело нищо до успешен край.

Джим ходеше назад-напред, но като произнесе последните си думи, се извърна и спря пред мен.

— А как мислите вие? — попита той разпалено. Последва пауза и изведнъж почувствувах такава дълбока и отчаяна умора, сякаш гласът му ме пробуди от сън и ме върна от странствуванията из някаква безкрайна пустиня, необятността на която бе изтерзала душата ми и изнурила тялото ми.

— Не би довело нищо до успешен край — упорито измърмори той след малка пауза. — Не! Трябваше да преживея това… насаме със себе си… да чакам друг случай… да го намеря…

Глава дванадесета

Наоколо беше тихо; ухото не долавяше никакви звуци. Мъглата на чувствата му пълзеше между нас, като че ли разтревожена от неговата борба, и в пролуките на тази безплътна завеса ясно го виждах пред себе си как ме търси — виждах го като символична фигура, изобразена на някаква картина. Хладният нощен въздух притискаше тялото ми, тежък като мраморна плоча.

— Разбирам ви — прошепнах аз, повече за да докажа на себе си, че мога да се отърся от овладялото ме безмълвие.

— „Ейвъндейл“ ни взе малко преди залез-слънце — мрачно забеляза той. — Вървеше право към нас. Трябваше само да седим и да чакаме.

След дълга пауза Джим произнесе:

— Те разказаха своята история.

И отново настана гнетящо мълчание.

— Тогава чак разбрах какво съм решил да извърша — добави той.

— Вие не казахте нищо — прошепнах.

— Какво можех да кажа? — попита той също тъй тихо. — … Лек удар. Спрели кораба. Установили повредата. Взели мерки, за да спуснат лодките, без да предизвикат паника. Когато била пусната първата лодка, избухнал шквал и корабът потънал… като олово… Какво по-ясно от това… — той наведе глава — … и по-ужасно!

Устните му трепереха. Гледаше ме право в очите.

— Аз скочих — не е ли така? — попита той с тревога. — Ето какво трябваше да преживея. Онази история нямаше значение…

За миг Джим стисна ръце, погледна надясно и наляво в мрака.

— Това приличаше на измама на мъртвите — изрече той с усилие.

— А мъртви нямаше — казах аз.

При тези думи той се отдалечи от мен — само така мога да изразя това. Видях гърба му близо до балюстрадата. Няколко минути стоя там, като че се наслаждаваше на чистотата и спокойствието на нощта. От цъфтящия храст в градината лъхаше във влажния въздух силен аромат. Той се върна при мене е бързи крачки.

— И това също нямаше значение — каза младежът с непоколебимо упорство.

— Може би — съгласих се, чувствувайки, че няма да успея да го разбера. В края на краищата какво знаех?

— Умрели или не, аз не можех да избягам — каза Джим. — Трябваше да живея, нали?

— Да, може би, ако се приеме вашето гледище — измънках.

— Бях радостен, разбира се — небрежно подхвърли той, сякаш мислеше за нещо друго. — Мълвата. Знаете ли каква беше първата ми мисъл, когато научих?… Почувствувах облекчение. Облекчение при мисълта, че онези викове… Казах ли ви, че бях чул викове? Не? Чувах ги непрекъснато. Викове за помощ… долитаха с вятъра както ръмящият дъжд. Трябва да беше халюцинация. И все пак едва ли бих могъл… Колко глупаво… Останалите не чуваха. После ги питах. Всички казаха — не. Не? А аз чувах виковете дори тогава! Би трябвало да зная… но не мислех — само слушах. Много слаби викове… ден след ден. После онзи малък мелез дойде при мен и почна да говори: „Патна“… френска канонерка… Успешно ги закарали на буксир в Аден… Следствие… Управлението на пристанището… Домът на моряка… осигурили са ви храна и подслон… Вървях с него и се наслаждавах на тишината. Значи, никакви викове не е имало. Халюцинации. Трябваше да му вярвам. Друго нищо не чувах. Интересно — дълго ли бих издържал това? Нали ставаше все по-лошо… исках да кажа — по-силно.

Той се замисли.

— Значи, нищо не съм чувал! Така да бъде. Но светлините! Светлините изчезнаха! Ние не ги виждахме. Нямаше ги. Ако се виждаха, щях да заплувам назад, да се върна и да почна да викам… Да ги моля да ме вземат на борда… Бих имал шанс… Съмнявате ли се? Откъде знаете какво съм чувствувал… Какво право имате да се съмнявате?… Аз и без светлините едва не го направих… разбирате ли? Гласът му замря.

— Нямаше никакъв проблясък на светлина, никакъв проблясък — почна да ме уверява той мрачно. — Нима не разбирате, че ако е имало огън, сега нямаше да ме виждате тук? А вие ме виждате — и все пак се съмнявате.

Поклатих отрицателно глава. Тези светлини, скрили се от погледа, когато лодката отплавала на не повече от четвърт миля от кораба, предизвикаха немалко спорове. Джим твърдеше, че нищо не се виждало, когато спрял първият дъжд, и останалите казали същото на екипажа на „Ейвъндейл“. Естествено, всички поклащаха глава и се усмихваха. Един възрастен капитан, който седеше до мен в съда, загъделичка ухото ми с бялата си брада и прошепна:

— Те, разбира се, лъжат.

А в действителност никой не лъжеше — дори старшият механик, който твърдеше, че светлината на върха на мачтата се стрелнала надолу като хвърлена пламтяща клечка кибрит. Във всеки случай това беше несъзнателна лъжа. Ако човек, който пие без мярка, погледне крадешком през рамо, може лесно да види с крайчеца на окото си падаща искра. Никаква светлина не виждали, макар да се намирали недалеч от кораба, и можели да си обяснят това явление само с факта, че корабът е потънал. Това било очевидно и действувало успокоително. Предвиденото бедствие с кораба, станало така бърже, оправдавало тяхното бързане. Не е чудно, че не са търсили друго обяснение.

Ала истината беше много проста и веднага щом Брайърли намекна за нея, съдът престана да се занимава с този въпрос. Ако си спомняте, корабът бил спрян и лежал върху водата, обърнат с носа си по курса; кърмата му била високо издигната, а носът наведен ниско надолу, тъй като водата изпълнила предното отделение на трюма. Когато шквалът налетял върху кърмата, корабът поради неправилното си положение върху водата се обърнал с нос към вятъра така рязко, сякаш бил на котва. В резултат на това всичките светлини за миг изчезнали за хората в лодката, която се намирала откъм страната на вятъра. Ако тези светлини не били изчезнали, те сигурно щели да подействуват като ням зов… тяхното мъждукане, изгубено сред тъмнината на надвисналия облак, би притежавало тайнствената сила на човешкия поглед, който може да пробуди чувство за разкаяние и жалост. Светлините биха викали: „Аз съм тук… още тук…“ А има ли по-красноречиво нещо от погледа на изоставено в беда човешко същество! Но корабът се бил отвърнал от тях, сякаш презирал тяхната съдба; той се обърнал срещу вятъра, за да гледа с упорство право в лицето новата опасност — откритото море; тази опасност той издържал необяснимо как, за да завърши дните си в дока, където демонтират излезлите от строя кораби, сякаш му било съдено да умре под ударите на много чукове. Какъв е бил краят, предназначен за поклонниците, не зная, но ми е известно, че най-близкото бъдеще довело при кораба в около девет часа сутринта една френска канонерка, която се връщала в родината си от остров Реюнион. Докладът на нейния командир стана обществено достояние. Канонерката малко се отклонила от пътя си, за да си изясни какво се е случило с парахода, който, потопил нос, стоял неподвижно сред омарата на гладката морска шир. На главния гафел[1] се развявал обърнатият флаг — серангът се сетил да даде на разсъмване сигнал за бедствие, — но готвачите, като че нищо не се било случило, приготвяли обеда на носа. Палубите гъмжали от хора, сякаш били някакви кошари за овце, хората стърчали покрай парапетите, стояли в плътна стена на мостика; стотици очи зяпали канонерката и не се чувал никакъв звук, като че на устата на всички тези хора лежал печатът на мълчанието.

Лейтенантът французин извикал кораба, не получил ясен отговор и като се уверил с помощта на бинокъла си, че хората на палубата нямат вид на болни от чума, решил да прати лодка. Двамата помощници се качили на борда, изслушали серанга, опитали се да разпитат арабина и не могли да разберат нищо; но безспорно характерът на бедствието бил съвсем очевиден. Те били много учудени и когато открили мъртвия бял човек, който лежал сгърчен на мостика.

— Fort intrigués par ce cadavre[2] — така се изрази след много години възрастният френски лейтенант; срещнах го съвсем случайно един следобед в Сидни в някакво кафене — той прекрасно помнеше делото „Патна“. Ще отбележа мимоходом, че това дело имаше изключителната способност да се противопоставя на избледняването на спомените и на забравата на времето; то сякаш живееше с някаква необикновена жизненост в съзнанието на хората, на върховете на езиците им. Имах съмнителното удоволствие да се сблъсквам с възпоминанието за това дело често; след години, на хиляди мили от мястото на произшествието, то изплаваше неочаквано в някой разговор, проявяваше се в най-далечните намеци. Ето и тази вечер в нашия разговор стана дума за него. А нали тук аз съм единственият моряк. Само у мене са живи тези спомени. И все пак това дело изплава днес. Ако двама души, непознати един за друг, но знаещи за „Патна“, се срещнат случайно в някое кътче на земното кълбо, преди да се разделят, между тях непременно ще се завърже разговор за катастрофата. Срещах този французин за първи път, а след час щях да се разделя с него завинаги; той не беше особено разговорчив — спокоен, с измачкана куртка, набит човек, който седеше сънено над чашата си, до половина пълна с някаква тъмна течност. Пагоните му бяха леко избелели, гладко избръснатите бузи бяха големи и жълти; той имаше вид на човек, който смърка тютюн. Не зная дали смъркаше, но подобен навик би му подхождал много. Всичко започна с това, че ми подаде през мраморната масичка един брой на „Хоум Нюз“, от който имах нужда. Аз благодарих. Разменихме няколко незначителни забележки, които съвсем неусетно доведоха до разговор, и изведнъж французинът ми съобщи колко те били „заинтригувани от този труп“. Изясни се, че той бил един от офицерите, които се качили на борда. В кафенето, където седяхме, можеше да се поръчат най-различни чуждестранни напитки — тук често се отбиваха морски офицери. Французинът отпи от тъмната течност, която приличаше на лекарство — по всяка вероятност това беше отвратителният cassis à l’eau[3] — и като погледна с едно око в чашата си, леко поклати глава.

— Impossible de comprendre-vous concevez[4] — каза той някак небрежно и в същото време замислено.

Лесно можех да си представя колко трудно им е било да разберат. На канонерката никой не знаел английски дотолкова, че да проумее историята, разказана от серанга. Около двамата офицери се вдигнал доста шум.

— Наобиколиха ни много хора. Край мъртвеца (autour de ce mort) имаше тълпа — разказваше той. — Трябваше да се заемем с най-неотложното. Хората започваха да се вълнуват… Parbleu![5] Такава тълпа… Разбирате ли! — възкликна той с философска снизходителност. Що се отнася до преградата, той казал на командира, че най-сигурното нещо е изобщо да не я докосват — твърде ненадеждна изглеждала. Те бързо (en toute hâte) донесли две въжета и взели „Патна“ на буксир — при това напред с кърмата. Като се вземат под внимание обстоятелствата, това не било толкова глупаво, защото кормилото се намирало твърде високо над водата, за да могат да го използуват за управление, а тази маневра намалявала натиска върху преградата, която изисквала, както се изрази той, крайно внимателно отношение (exigeait les plus grands managements)

Аз неволно помислих, че новият ми познат е имал може би съществен глас в решението как да постъпят с „Патна“. Макар немного предприемчив, той правеше впечатление на човек, на когото може да се разчита; при това беше истински моряк. Но сега, седнал пред мен със сключени на корема дебели пръсти, той приличаше на един от онези селски свещеници, които спокойно смъркат тютюн и слушат внимателно какво им разказват селяните за грехове, страдания и разкаяния, а простодушният израз на лицата им скрива като завеса тайната на болката и отчаянието. Той би следвало да носи вехто черно расо, закопчано чак до брадата, а не мундир с пагони и бронзови копчета. Широките му гърди ритмично се повдигаха и спускаха, докато ми разказваше, че това е било дяволска работа, и аз като моряк (en votre qualité de marin) мога лесно да си го представя. Като завърши фразата, той се понаведе с цялото си тяло към мен и издувайки напред устни, с леко съскане изпусна въздух.

— За щастие морето беше гладко като тази маса и вятърът не беше по-силен от този тук… — продължи той.

В същия момент забелязах, че там действително бе непоносимо задушно и много топло. Лицето ми пламтеше, сякаш бях още млад и можех да се смущавам и изчервявам.

— Naturellement[6] те се отправили към най-близкото английско пристанище, където снели от себе си отговорността. Dieu merci[7].

Французинът изду малко своите плоски бузи.

— Защото, забележете (notez bien), през всичкото време, докато ги влачехме на буксир, двама матроси стояха с брадви до въжетата, за да ги отсекат, в случай че корабът…

Той запримига силно с ленивите си клепачи, пояснявайки смисъла на тези думи.

— Какво искате? Прави се това, което е възможно (on fait ce qu’on peut) — и за миг той успя да изрази покорност на масивното си, неподвижно лице. — Двама матроси… трийсет часа стояха там. Двама! — повтори той, повдигна малко дясната си ръка и показа два пръста.

Това беше наистина първият жест, който лейтенантът направи в мое присъствие. Той ми даде възможност да „забележа“ дълбокия белег на ръката му — несъмнено следа от куршум от пушка; а после — сякаш зрението ми благодарение на това откритие бе се изострило — видях белег и от някаква стара рана, която започваше едва-едва забележимо под сляпото око и се скриваше под късите побелели коси на главата — драскотина, нанесена с копие или сабя. Той отново сключи ръце върху корема си.

— Прекарах на борда на тази, тази… паметта ми изменя (s’en va). А! „Патна“! C’est bien ça[8], „Патна“. Мерси. Интересно как човек забравя всичко. Прекарах на борда на този кораб трийсет часа…

— Вие! — възкликнах аз.

Загледан както преди в ръцете си, той леко изду устни, но този път не изсъска.

— Считахме за нужно — каза френският лейтенант, повдигайки безстрастно вежди — един от офицерите да остане на борда да наблюдава (pour ouvrir l’oeil…) — той унило въздъхна — и да съобщава чрез сигнали на буксиращия кораб — разбирате ли? Такова беше и моето мнение. Приготвихме лодките си за спускане, а на другия кораб аз също взех мерки… Enfin[9]! Направихме всичко възможно. Положението беше трудно. Трийсет часа. Дадоха ми нещо да хапна. Що се отнася до вино — със свещ да го търсиш, нямаше да откриеш никъде нито капка.

По някакъв странен начин, без ни най-малко да изменя инертната си поза и спокойното изражение на лицето си, той успя да изрази своето дълбоко възмущение.

— Аз, знаете ли, когато се касае до ядене и не мога да получа чаша вино… не ме бива за нищо.

Изплаших се да не би французинът да се разпростре върху тази тема, тъй като, макар да не се помръдна и да не потрепна, беше ясно, че този спомен силно го раздразни. Но той, изглежда, тутакси забрави за това. Предали кораба на „пристанищните власти“, както се изрази. Поразило го спокойствието, с което бил приет корабът. Можело да се помисли, че такива забавни находки (drôle de trouvaille) имали едва ли не всеки ден. „Странен народ сте вие“ — забеляза лейтенантът, облегнал гръб на стената; видът му говореше, че бе напълно безчувствен като някакъв чувал с брашно.

По онова време в пристанището случайно се намирали един военен кораб и един индийски параход и той не скри възхищението си от това, с каква бързина лодките на двата кораба освободили „Патна“ от нейните пътници. Апатичният му вид наистина не скриваше нищо: капитанът притежаваше онази тайнствена, почти вълшебна способност да постига силен ефект, използувайки неуловими средства — способност, която е последната дума на изкуството.

— Двайсет и пет минути… гледах на часовник… двайсет и пет, не повече…

Французинът разтвори пръстите си, после отново ги сплете, без да сваля ръце от корема си, и този жест беше много по-внушителен, отколкото ако изумено беше издигнал ръце към небето.

— Всички тези хора (tout ce monde) бяха свалени на брега… с техните дребни вързопчета… никой не остана на борда освен отред морска пехота (marin d’Etat) и онзи интересен труп (cet intéressant cadavre). За двайсет и пет минути…

Навел очи и склонил глава леко встрани, той сякаш усещаше тази енергичност. Без излишни думи лейтенантът ми даде да разбера, че одобрението му е извънредно ценно, а после отново застина в предишната си поза и ми съобщи, че спазвайки нареждането колкото може по-скоро да се върнат в Тулон, те напуснали пристанището след два часа…

— … така че (de sorte que) много подробности от този епизод в живота ми (dans cet épisode de ma vie) останаха неизяснени.

[1] Гафел — мачта, за която се закрепва горният край на платното. Б.пр. ↑

[2] Силно заинтригувани от този труп (фр.). Б.пр. ↑

[3] Ликьор от касис, разреден с вода. Б.пр. ↑

[4] Невъзможно да се проумее — вие разбирате. Б.пр. ↑

[5] По дяволите! Б.пр. ↑

[6] Естествено. Б.пр. ↑

[7] Слава богу. Б.пр. ↑

[8] Точно така. Б.пр. ↑

[9] Накрая, най-после. Б.пр. ↑

Глава тринадесета

Като произнесе тези думи и без да промени позата си, той, така да се каже, потъна в пасивно мълчание. Аз също пазех мълчание; внезапно, но не съвсем рязко, сякаш бе настъпил моментът спокойният му и дрезгав глас да наруши неговата неподвижност, той изрече: „Господи! Как лети времето!“ Не би могло да има нищо по-обикновено от тази реплика: но нейното изричане съвпадна за мене с момент на прозрение. Странно е, че вървим в живота с полузатворени очи, с глухи уши, с приспани мисли. Може би тъкмо така трябва да бъде, може би тъкмо тази сънливост прави живота за неизброимото мнозинство толкова поносим и желан. Все пак съществуват макар и малцина от нас, които не са познали никога един от тези редки моменти на пробуждане, в които ние виждаме, чуваме, разбираме толкова много — всичко — в един-единствен миг, преди да изпаднем отново в нашата приятна сънливост. Когато французинът проговори, аз вдигнах очи и го видях сякаш за пръв път. Видях брадичката му, отпусната на гърдите, нескопосните гънки на мундира му, сключените му ръце, неподвижната му поза, която странно намекваше за неговото фактическо отсъствие. Бе минало време наистина: и то беше го надвило и отминало напред. Беше го оставило безпомощен, само с няколко бедни подаръка: желязносивата коса, тежката умора на загорялото лице, двата белега, двойката потъмнели пагони. Това бе един от онези стабилни, надеждни хора, които представляват суровия материал на големите репутации, една от онези незначителни личности, които биват погребвани без барабани и тромпети под пиедесталите на монументалните успехи.

— Сега съм трети лейтенант на „Викторийоз“, който беше флагманският кораб на френската тихоокеанска ескадрила по онова време — рече той, като отдръпна раменете си на десетина сантиметра от стената, за да ми се представи. Кимнах леко в отговор на думите му и му съобщих, че командувам един търговски кораб, който е на котва в Рашкатърс бей[1]. Лейтенантът бил „забелязал“ моя кораб — хубаво параходче. И изрази мнението си безстрастно и много любезно. Стори ми се, че дори кимна, повтаряйки комплимента си, и изрече задъхано:

— Ах, да. Един малък кораб, боядисан в черно — много хубав, много хубав (sertcoquet). След малко французинът се изви бавно с цялото си тяло към стъклената врата вдясно от нас. — Тъжен град (triste ville) — забеляза той, като гледаше към улицата. Денят беше забележителен; духаше силен и студен югозападен вятър и ние виждахме как минувачите, мъже и жени, вървяха с мъка по тротоарите, а облените от слънце фасади на къщите от другата страна на улицата бяха забулени от вихрушките прах. — Слязох на брега — каза французинът, — за да се поразтъпча, но… — Не се доизказа и пак потъна в бездната на своя покой. — Моля ви, кажете ми — подхвана той после, сякаш се пробуди от сън — какво всъщност (au juste) имаше на дъното на тази история. Любопитно е. Онзи мъртъв човек например — и прочее.

— Имаше и оцелели — отвърнах аз; — и това е още по-любопитно.

— Несъмнено, несъмнено — полугласно изрече французинът, а после, като след зрял размисъл, прошепна: — Очевидно. — Аз охотно му заявих какво ме е заинтригувало най-много в тази история. Струваше ми се, че френският лейтенант има право да го знае: нали бе прекарал тридесет часа на борда на „Патна“ и се явяваше, така да се каже, приемник, бе извършил „всичко възможно“? Той ме слушаше и сега приличаше още повече на свещеник и може би поради сведения си поглед имаше вид на човек със силно съсредоточено внимание. Един-два пъти французинът повдигна вежди (но без да вдига клепачи), като че искаше да каже: „По дяволите!“ Веднъж той спокойно възкликна: „Проклятие!“ — съвсем тихо, а когато завърших, присви устни и издаде нещо като печално подсвиркване.

Ако друг на негово място постъпеше така, бих го сметнал за признак на отегчение, белег на безразличие; но той по своя окултен начин успяваше да придаде на неподвижността си нотка на дълбока отзивчивост и да създаде впечатлението, че тя го изпълва със съществени мисли, също както яйцето е пълно с хранителни вещества. Онова, което лейтенантът каза накрая, не бе нещо повече от „много интересно“, изречено учтиво и не по-силно от шепот. Преди да успея да надвия разочарованието си, той добави сякаш на себе си: „Това е то. Това е то.“ Брадичката му като че потъна още повече в гърдите, тялото му сякаш натежа повече в стола. Тъкмо се канех да го попитам какво иска да каже, когато през него мина някаква подготвителна тръпка, както някакво слабо вълнение набраздява неподвижните води още преди да почувствуваме вятъра.

— И тъй, онзи беден млад човек избягал заедно с другите — рече французинът с невъзмутимо спокойствие.

Не знам какво ме накара да се усмихна: това е единствената ми непринудена усмивка, която си спомням във връзка със случая на Джим. Ала кой знае защо тази проста констатация за случилото се прозвуча странно на френски… „C’est enfi avec les autres“[2] — бе казал лейтенантът. И внезапно почнах да се възхищавам от проницателността на този човек. Той изведнъж бе схванал същността на въпроса, бе обърнал внимание на единственото нещо, което ме интересуваше. Сякаш изслушвах мнението на професионалист. С невъзмутимото спокойствие на специалист той овладя фактите и всички дилеми за него бяха детска игра.

— Ах, младост, младост — снизходително рече французинът. — В края на краищата от това никой не е умрял.

— От какво не е умрял? — попитах бързо аз.

— От това, че е изпитал страх — поясни французинът и отпи от питието си.

Забелязах, че средният, безименният и малкият пръст на ранената му ръка не можеха да се свиват и да се движат отделно един от друг, затова той вдиша чашата си съвсем несръчно.

— Човек винаги се страхува. На думи е лесно, но… — Той остави непохватно чашата. — Страхът, страхът — погледнете — винаги се таи ей тука… — И той докосна гърдите си близо до едно от пиринчените копчета, на същото място в гърдите, където Джим се бе ударил, когато изрази протест, че това нямало нищо общо със сърцето му. Предполагам, че с нещо съм проявил несъгласие, защото французинът настоя:

— Да! Да! Хората си говорят, говорят: всичко това е много хубаво; но в края на краищата никой не е по-умен от ближния си — нито пък по-храбър. Храбър! Наблюдаваме го на всяка крачка. Скитал съм (roulé ma bosse) — каза той, употребявайки този разговорен израз с невъзмутима сериозност — къде ли не; познавам много храбреци — и то прочути! Allez![3]… — Французинът отпи нехайно от чашата си. — Храбреци — разбирате, нали — в нашата служба трябва да бъдат всички — занаятът го изисква (le métier veux ça). Не е ли тъй? — потърси съгласието ми той. — Eh bien![4] Всеки от тях — казвам всеки от тях, стига да е честен човек — dien enten-dh[5] — ще признае, че идва момент — да, момент — и за най-добрите от нас — момент, когато зарязвате всичко (vous lâche tout). И трябва да живеете с тази истина — разбирате ли? При известна комбинация от обстоятелства страхът неизбежно настъпва. Отвратителна уплаха (un trac épouvanta die). И дори за онези, които не вярват в тази истина, също съществува страх — страх от тях самите. Точно така. Вярвайте ми. Да. Да… На моята възраст човек знае за какво говори — que diable[6]… — Той изричаше всичко така невъзмутимо, сякаш беше жрец на постигната мъдрост, но при последните си думи засили още повече това мое впечатление, като започна да върти бавно палците си.

— Очевидно е — parbleu! — продължи французинът. — Защото колкото и да напряга ума си човек, едно най-обикновено главоболие или стомашно разстройство (un dérangement d’estomac) достатъчно за… Вземете за пример мене — имам не едно доказателство за това в живота си. Eh bien! Аз, който ви говоря сега, веднъж…

Той пресуши чашата си и продължи да върти палци.

— Не, не; човек не умира от това — произнесе той като сентенция и когато разбрах, че няма намерение да ми разказва случката от живота си, изпитах голямо разочарование; то се подсилваше от факта, че това не беше история, за която може да се настоява да бъде разказана. И двамата седяхме мълчаливи и сякаш нищо не би могло да достави на лейтенанта по-голямо удоволствие. Дори палците му престанаха да се въртят. Изведнъж устните му се раздвижиха.

— Така е — обобщи той невъзмутимо. — Човек се ражда страхливец (L’homme est népoltron). Сериозна трудност — pardleu! Иначе всичко би било твърде лесно. Но навикът — навикът — необходимостта — разбирате ли? — очите на околните — voilá. Човек се примирява. И после примерът на другите, които не са по-добри от вас и все пак запазват самообладание.

Гласът му секна.

— Нашият млад човек — ще се съгласите с мен — не е имал нито една от споменатите подбудителни причини.

— Поне в онзи момент — забелязах аз. Той повдигна снизходително вежди:

— Не казвам това, не. Младият човек, за когото става дума, би могъл да притежава най-добър характер — най-добър характер! — повтори той с леко хриплив глас.

— Радвам се, че имате такова благосклонно отношение — рекох аз. — Той самият е хранил големи надежди и…

Французинът раздвижи крака под масата и с това прекъсна думите ми. Той повдигна тежките си клепачи. Повдигна ги, точно така. Друг израз не би могъл да опише бавното и някак замислено негово действие — и тогава напълно разбрах какво представлява той. Гледаха ме две мънички сиви кръгчета, подобни на съвсем миниатюрни стоманени гривни около гъстата чернота на зениците. Острият поглед на това масивно тяло създаваше впечатление за изключителна енергия, като острие на бойна секира.

— Простете — рече официално френският лейтенант.

При тези думи той вдигна дясната си ръка и леко се наведе напред.

— Позволете ми… Допускам, че човек може да преуспее, когато знае добре, че храбростта му няма да дойде от само себе си (ne vient pas tout seul). За такова нещо не бива да се вълнуваш. Това е още една истина, която не прави живота невъзможен… Но честта, честта, monsieur!… Честта… ето какво е реалното, ето какво! А колко струва животът, когато… — Той се изправи тежко и бързо като някакъв подплашен бик, изникнал из тревата… ако честта е загубена? Ah ça par exemple[7], не мога да изкажа своето мнение. Не мога да изкажа своето мнение, защото, monsieur, не зная нищо за това.

Аз също станах и се мъчех да приема най-учтивата поза, ние застанахме мълчаливо един срещу друг, подобно на две порцеланови кученца на перваза на камина. Дявол да го вземе този французин! Той бе попаднал точно в целта. Проклета да бъде глупостта, която дебне всички разговори на хората; тя се бе нахвърлила и върху нашия разговор и го бе превърнала в празнословие.

— Отлично — рекох аз със смутена усмивка, — но не се ли свежда цялата работа до това да не се издадеш?

Изглежда, възражението му беше готово, но той размисли и каза:

— Monsieur, за мене това нещо е твърде тънко — надвишава моите възможности да го разбера… Друго имах предвид.

Той тежко се поклони над фуражката си, която държеше пред себе си за козирката с палеца и показалеца на ранената си ръка. Аз също се поклоних. И двамата направихме поклоните едновременно: с голяма церемониалност ударихме токове един на друг, а някакъв мръсен сервитьор ни гледаше критично, сякаш бе платил за това представление.

— Serviteur! — рече французинът.

Отново ударихме токове.

— Monsieur… Monsieur…

Стъклената врата се хлопна зад широкия му гръб. Видях как южният вятър го подхвана и подгони напред; французинът придържаше шапката си, изправил рамене, а полите на мундира му го шляпаха силно по краката.

Като останах сам, седнах обезкуражен — обезкуражен относно случая на Джим. Ако ви се вижда чудно, че след повече от три години продължавах да се интересувам за него, трябва да знаете, че бях видял Джим съвсем наскоро. Току-що се бях върнал от Самаранг, където поех товар за Сидни: прескучна работа, която вие, Чарли, ще наречете една от моите разумни сделки — и тъкмо в Самаранг ми се мярна Джим. По онова време той в резултат на моята препоръка работеше у Де Йонг. Беше морски кларк. „Моят морски представител“ — така го наричаше Де Йонг. Джим водеше живот, лишен от развлечения, от всякакво очарование — също като работата на застрахователен агент. Малкият Боб Стентън — Чарли го познава добре — мина през това изпитание. Същият този Стентън, който по-късно се удави, опитвайки се да спаси една камериерка при бедствието на „Сафора“. Може би си спомняте — в мъгливото утро корабите се блъснали край испанския бряг. Всички пътници били навреме настанени в лодките и те вече се отделяли от кораба, когато Боб отново се приближил и се покатерил на борда, за да вземе това момиче. Не мога да разбера как са я оставили; във всеки случай тя съвсем се побъркала — не искала да напусне кораба и отчаяно се държала за парапета. От лодката ясно виждали завързалата се борба. Но бедният Боб бил най-дребният старши помощник в целия търговски флот, а са ми казвали, че момичето било високо пет стъпки и десет инча и било силно като кон. Борбата се водела с променливо надмощие; клетото момиче непрекъснато пищяло; а Боб извиквал от време на време на моряците от своята лодка да се държат по-далече от кораба. Един от моряците ми разказваше, сдържайки усмивката си при спомена за това.

— Сякаш някакъв разглезен момчурляк се биеше с майка си, сър.

Същият този приятел ми каза следното:

— Накрая видяхме как мистър Стентън остави девойката на мира, застана до нея и я загледа. Както решихме по-късно, той сигурно е мислел, че вълните скоро ще я откъснат малко по малко от парапета и ще му дадат възможност да я спаси. Не смеехме да се приближим до борда и малко след това старият кораб изведнъж почна да потъва: наклони се към десния борд и — цоп! Ужасно бързо го погълна морето. И никой не изплува на повърхността — нито жив, нито мъртъв.

Краткият живот на бедния Боб на брега, изглежда, е бил предизвикан от някакви усложнения от любовен характер. Той се надявал, че завинаги е скъсал с морето, и бил сигурен, че в ръцете му са всички блага на земята, но сетне всичко се свело до застрахователна дейност. Някакъв роднина в Ливърпул го настанил на тази работа.

Той ни разказваше често за своите изпитания. Смеехме се до сълзи, а той, доволен от въздействието, тръгваше на пръсти покрай нас, дребен, с брада до кръста като джудже, и казваше:

— Лесно ви е на вас, нещастници, да се смеете, но само след една седмица такава работа безсмъртната ми душа се спаружи като сухо грахово зърно.

Не зная как се бе приспособила към новия живот душата на Джим — бързах много да му намеря някаква работа, която да му дава препитание, но съм уверен в едно: неговата жажда за приключения не беше удовлетворена и той изпитваше остър глад от тази липса. Новата му работа не даваше на фантазията му никаква храна. Тъжно беше да го гледаш такъв, но трябва да съдим справедливо — той изпълняваше работата си упорито и невъзмутимо. Неговото жалко усърдие ми се струваше наказание за смелата му фантазия — изкупление за стремежа към повече слава, отколкото позволяваха силите му. Той много обичаше да си представя, че е великолепен кон за надбягвания, обречен сега да се труди без слава като магаре на уличен търговец. Справяше се с това чудесно: бе се затворил в себе си, клюмнал глава, нито веднъж не се оплака. И всичко би било в ред, ако не бяха бурните експлозии, които избухваха всеки път, когато изплуваше на повърхността злощастният случай с „Патна“. За съжаление този скандал в източните морета не се забравяше. Ето защо аз през цялото време чувствувах, че още не съм свършил с Джим.

Когато френският лейтенант си отиде, потънах в размисъл за Джим; обаче възпоминанията ми не бяха предизвикани от последната ни среща в хладната и мрачна кантора на Де Йонг, където не много отдавна набързо се бяхме ръкували; не, аз го виждах такъв, какъвто беше няколко години преди това, когато бяхме заедно в дългия коридор на хотел „Малабар“ — мъждукаше догарящата свещ, а зад гърба му беше студената тъмна нощ. Мечът на правосъдието в неговата родина бе надвиснал над главата му. На другия ден или, по-право, същия ден (отдавна бе минало полунощ, преди да се разделим) председателят с каменно лице щеше да приключи делото за нападението и побоя, да определи размера на глобите и срока на затвора, а след това да вдигне страшното оръжие и нанесе удар върху покорно наведения врат на Джим. Нашият разговор през нощта напомняше някакво последно бдение с осъден човек. Той също беше виновен. Аз си повтарях, че е виновен — виновен и обречен човек. И въпреки това ми се искаше да го избавя от тази ненужна подробност — формалното наказание. Няма да обяснявам причините за своето желание: не мисля, че бих могъл да го направя. Но ако до този момент не сте успели да разберете причината, значи, че моят разказ е бил много неясен или пък вие сте твърде сънливи, за да вникнете в смисъла на думите ми. Не защищавам моралните си принципи. Нямаше нищо морално в импулса, който ме подтикна да му разкрия с всичката примитивна простота плана на Брайърли за бягството. И рупиите бяха готови у мен, в джоба ми, и бяха на негово разположение. О, заем, разбира се, заем. И ако потрябва, препоръчително писмо до един човек (в Рангун), който може да му предложи работа по неговата специалност… О, с голямо удоволствие бих го сторил! В моята стая на първия етаж има перо, мастило, хартия. И докато говорех това, просто не ме сдържаше да започна колкото може по-скоро писмото: ден, месец, година, два часа и трийсет минути след полунощ… „Възползувайки се от старата ни дружба, моля ви да намерите някаква работа на мистър Джеймс еди-кой си, в когото аз…“ и тъй нататък. Бях готов дори да пиша за него в такъв тон. Защото макар да не бе спечелил симпатията ми, той бе постигнал нещо повече — бе достигнал до самите извори на това чувство, бе докоснал тайните пружини на моя егоизъм. Нищо не укривам от вас, тъй като, ако намисля да притворствувам, постъпката ми би изглеждала възмутително неприятна. И после, още на другия ден вие ще забравите моята откровеност, също както сте забравили другите уроци на миналото. В хода на тези си мисли, изразявайки се грубо и точно, бях безупречно честен човек; но тайните ми и безнравствени намерения се разбиха в моралното простодушие на престъпника. Безспорно той също беше егоист, но неговият егоизъм бе от по-висша степен и преследваше по-възвишена цел. И аз разбрах: каквото и да съм казал дотук, Джим искаше да изтърпи цялата процедура на възмездието; затова не употребих много думи да го разубеждавам, тъй като почувствувах, че в този спор младостта му страшно ще въстане срещу мен: той вярваше, когато аз престанах дори да се съмнявам. Имаше нещо прекрасно в безумието на неговата смътна, едва мъждукаща надежда.

— Да избягам? Това е немислимо — рече Джим и поклати глава.

— Правя ви предложение, за което нито моля, нито чакам някаква благодарност от вас — отговорих. — Ще върнете парите, когато ви е удобно и…

— Вие сте страшно добър — измърмори той, без да вдига очи.

Аз внимателно се вглеждах в него: изглежда, бъдещето му се струваше ужасно несигурно, но Джим не се колебаеше, като че ли всъщност със сърцето му всичко беше в ред. Ядосах се — не за първи път през онази нощ.

— Струва ми се — рекох, — че цялата тази злощастна история е достатъчно неприятна за човек като вас…

— Да, да… — прошепна момъкът, забил поглед в пода.

В това имаше нещо сърцераздирателно. Светлината падаше върху него отдолу и аз виждах мъха на бузата му, горещата кръв, която оцветяваше гладката кожа на лицето. Ако искате — вярвайте, но това беше неимоверно сърцераздирателно. Станах груб.

— Да — казах. — И разрешете ми да ви призная, че не съм в състояние да разбера каква изгода очаквате да получите от тези ваши старания да лижете калта.

— Изгода! — прошепна той и наруши мълчанието си.

— Дявол да ме вземе, ако разбирам нещо! — възкликнах ядосан.

— Опитвах се да ви обясня в какво се състои работата — заговори бавно Джим, сякаш размишляваше за нещо, на което нямаше отговор. — Но в края на краищата това е моя грижа.

Отворих уста, за да възразя, и изведнъж установих, че бях изгубил всичката си самоувереност; той също сякаш се бе отказал от мене, защото замърмори като човек, който размишлява полугласно:

— Избягаха… избягаха по болниците… Нито един от тях не се реши на това изпитание… Те!…

Джим направи лек пренебрежителен жест.

— Но аз трябва да го издържа и не бива да се измъквам, иначе… Аз няма да се измъкна.

Той млъкна. Имаше такъв вид, като че го преследваха призраци. На лицето му се бяха изписали чувства — презрение, отчаяние, решителност, — изписваха се там едно след друго като отразени в магическо огледало пълзящи неземни образи. Той живееше, заобиколен от измамни привидения, от безпощадни сенки.

— О, глупости, драги мой! — подех аз.

Джим направи нетърпеливо движение.

— Вие, изглежда, не разбирате — рече той рязко; после ме погледна, без да мигне: — Скочих от кораба, но сега няма да избягам.

— Не исках да ви обидя — казах аз и глупаво добавих: — Случвало се е и по-добри от вас да счетат за нужно да избягат.

Той силно почервеня, а аз в смущението си едва не се задавих от собствения си език.

— Може и да е така — рече младежът накрая. — Аз не съм достатъчно добър; и не мога да си позволя това. Обречен съм да се боря докрай и както виждате, сега се боря.

Станах от стола си и почувствувах, че целият съм се схванал. Мълчанието действуваше угнетително и като исках да му сложа край, а не можех да измисля нищо по-добро, забелязах с небрежен тон:

— Никак не предполагах, че е толкова късно…

— Осмелявам се да добавя, че доста дълго ви занимавах с това — отвърна Джим енергично; той започна да се оглежда за шапката си. — И право да си кажа, на мен също ми стига.

Да, Джим бе отказал да приеме това единствено по рода си предложение. Той отблъсна ръката за помощ; сега беше готов да си отиде, а отвъд балюстрадата цареше неподвижна нощ, която сякаш го дебнеше, като че ли той беше някаква набелязана жертва. Чух го да казва:

— А, ето я!

Бе намерил шапката си. Няколко секунди мълчахме.

— Какво ще правите, след като… след като… — попитах съвсем тихо.

— Ами сигурно ще отида по дяволите — мрачно избъбри той.

Разсъдъкът ми се възвърна и счетох за нужно да не приемам отговора му сериозно.

— Моля ви, запомнете — казах, — че много би ми се искало още веднъж да ви видя, преди да заминете.

— Не знам какво може да ви попречи. Тази проклета история няма да ме направи невидим — рече Джим горчиво, — няма такава опасност.

А после, в момента на раздялата, той почна да се запъва, да жестикулира нерешително, явно да се колебае. Нека бог му прости това… и на мен! Той бе втълпил във фантазьорската си глава, че аз може би няма да искам да му стисна ръката. Беше толкова ужасно, че просто не знаех какво да му кажа. Изглежда, изведнъж съм му извикал, както бихте извикали на човек, който пред очите ви ще падне в някаква дълбока пропаст от скалата, по която върви. Помня повишените ни гласове, печалната усмивка на лицето му, силното стискаме на ръката ми, нервния смях. Свещта засъска и изгоря; нашата среща най-после завърши; в тъмнината до ушите ми достигна изпъшкване.

Джим си тръгна. Нощта го погълна. Той беше ужасно несръчен. Ужасно. Чувах как пясъкът скърца под бързите му стъпки. Той тичаше. Наистина тичаше, макар да нямаше къде да отиде. А не беше навършил още двайсет и четири години.

[1] Рашкатърс бей — малък залив, недалеч от Сидни (Австралия). Б.пр. ↑

[2] Избягал с другите (фр). Б.пр. ↑

[3] Подканящо възклицание за някакво действие; съответствува приблизително на „Хайде“, „Да вървим!“, „Да започнем!“ Б.пр. ↑

[4] Е, добре (фр.). Б.пр. ↑

[5] Разбира се (фр.). Б.пр. ↑

[6] За какъв дявол (фр.). Б.пр. ↑

[7] Е, щом е така (фр.) — Б.пр. ↑

Глава четиринадесета

Спах малко, после закусих набързо и след известно колебание се отказах от ранното си сутрешно посещение на моя кораб. Това беше наистина достойна за укор постъпка, защото макар първият ми помощник да беше прекрасен човек във всяко отношение, той беше жертва на такива черни предположения, че ако не получеше писмо от жена си в очакваното време, щеше съвсем да обезумее от гняв и ревност, да изпусне контрола над работата, да се скара с всички матроси и дори да си поплаче в кабината или пък така да се разбеснее, че да предизвика бунт на кораба. Това винаги ми се е струвало необяснимо: бяха женени от тринайсет години; веднъж я бях зърнал за малко и, честно казано, не можех да си представя човек като мъжа й да се самозабрави дотолкова, че да извърши грях заради такава непривлекателна личност. Не зная дали не бях направил грешка, като се въздържах да изложа този свой възглед пред бедния Селвин: той си създаваше достатъчно адски мъки, от които страдах косвено и аз, но несъмнено някаква фалшива деликатност ме възпря да го направя. Съпружеските отношения на моряците са интересна тема и бих могъл да ви дам някои примери… Обаче сега не му е мястото, нито времето за това, а и ние се занимаваме с Джим, който е неженен. Ако неговата чувствителна съвест или гордост, ако всичките му екстравагантни призраци и сурови сенки — катастрофални спътници на неговата младост — не му позволяваха да бяга от гилотината, то аз, който, разбира се, нямах такива спътници, непреодолимо исках да отида и видя как главата му ще се търколи от ешафода.

Упътих се към съда. Не очаквах силни впечатления или ценни сведения, не мислех, че ще бъда заинтересуван или дори уплашен — и въпреки това, докато човек е жив, страхът може от време на време да му служи за спасително наказание. Но не очаквах, че и аз ще бъда в такова угнетено състояние. Горчивината от наказанието на Джим сякаш бе напоила хладния, застоял въздух в съда. Истинският смисъл на престъплението се заключаваше в нарушението на онази вяра, с която живее човешкото общество. И от тази гледна точка той не беше долен предател, но екзекуцията му беше тайна. Нямаше висок ешафод, нямаше аленочервен плат (Дали имаха такъв плат на Тауър Хил[1]? Би трябвало да имат!), нямаше обзето от благоговеен страх множество, ужасено от вината му и трогнато до сълзи от съдбата му — с една дума, нямаше нито сянка на мрачно възмездие. Вървях към съда, слънцето грееше ярко и сипеше блясък — прекалено силен, за да може да подействува успокоително, — а улиците бяха изпълнени с хаотичната пъстроцветност на повреден калейдоскоп: жълто, зелено, синьо, ослепително бяло; мургаво, разголено рамо; кола с червено чергило, впрегната с един вол; рота туземци пехотинци, които маршируваха по улицата — мургави глави и тела, прашни обувки с връзки; туземен полицай в тъмен и тесен мундир, препасан с лакиран колан; той ме погледна със скръбните си ориенталски очи, сякаш неговата преселваща се от едно тяло в друго душа безкрайно страдаше от непредвиденото… как се казваше това?… аватар — въплъщение. Под сянката на едно самотно дърво в двора на съда селяните, извикани по делото за нападението, седяха в живописна група, която напомняше хромолитографията на лагера в книгата за пътешествията из Ориента. Липсваха само неизбежните кълба дим на преден план и товарните животни, които пасат по-настрана. Отзад, надвиснала над дървото, се издигаше жълта стена, която отразяваше слънчевата светлина. В съдебната зала цареше полумрак, тя изглеждаше по-просторна.

Високо в дрезгавината под тавана неуморно се въртяха напред-назад пунките. Тук-таме сред редиците незаети скамейки се забелязваше драпираната фигура на някой човек, неподвижен, сякаш потънал в благочестив размисъл и подобен на джудже сред тези голи стени.

Ищецът — онзи, когото бяха били, — масивен, с шоколадов цвят на кожата, с бръсната глава и голи тлъсти гърди, с яркожълтия цвят на кастата си над основата на носа, седеше важно в самодоволна неподвижност; само очите му блестяха в полумрака, а ноздрите при дишането ту се разширяваха, ту се свиваха. Брайърли тежко се отпусна в стола си; видът му беше изморен, като че цяла нощ бе тичал по пътека, насипана гъсто с пепел. Благочестивият капитан на платнохода, изглежда, беше възбуден и смутено потръпваше, сякаш сдържаше желанието си да стане и пламенно да ни призове към молитва и покаяние. Лицето на председателя с деликатната си бледност — косата му беше грижливо сресана — приличаше на лицето на тежко болен, когото са умили, сресали и натъкмили в леглото, опрян на възглавници. Той отмести вазата с цветята — виолетов букет с няколко розови цветчета, които стърчаха по-високо — и като взе в двете си ръце дълъг лист синкава хартия, го прегледа набърже, опрял се с лакти на края на масата, и почна да чете гласно с равен, ясен и равнодушен глас.

Кълна се в бога! Въпреки глупавите ми размишления за ешафода и търкулващите се глави, уверявам ви, че това беше несравнимо по-лошо от гилотиниране. Бе надвиснало тежко предчувствие за край без надежда за отдих и покой, които те очакват след удара на брадвата. В процедурата се чувствуваше и студената отмъстителност на смъртната присъда, и жестокостта на изгнанието. Ето как гледах аз на нея онази сутрин и дори сега намирам достатъчни основания за такава остра реакция срещу тази процедура. Можете да си представите колко остро съм се бунтувал срещу нея в онзи момент. Навярно тъкмо затова не бях в състояние да се примиря с неизбежния край. Това дело аз никога не забравих и мислех винаги жадно за него, като че неговата оценка още не беше дадена — оценка на отделните хора и на цялото човечество! На онзи французин например. Присъдата на неговата страна беше произнесена чрез безстрастна и строго определена фраза, каквато би могла да произнесе някаква машина, ако можеше да говори. Лицето на председателя беше наполовина закрито от листа; виждаше се само челото му, бяло като алабастър.

На съда предстоеше да разреши няколко въпроса. Преди всичко — бил ли е корабът във всяко отношение годен за плаване? На това съдът отговори: не. Помня и следващия въпрос: управляван ли е бил корабът, както се следва, до момента на бедствието? На това те отговориха: да (и само бог знае защо), а после заявиха, че няма данни, с които да може да се установи точната причина за катастрофата. Може би „Патна“ се е натъкнала на някакъв плаващ, напуснат кораб. Помня, че приблизително по същото време бе изчезнал един норвежки барк, натоварен с дървен материал; в подобен шквал корабът можеше лесно да се преобърне и в продължение на много месеци да плава нагоре с кила, нещо като морски таласъм, дебнещ в мрака корабите. Такива скитащи се трупове често се срещат в северните води на Атлантически океан, където ви преследват всякакви морски ужаси — мъгли, ледени планини, мъртви кораби, обзети от зли намерения, и дълги, зловещи бури, които се вкопчват в кораба като вампири и не го пускат, докато не изсмучат от него всичката сила, мъжество, дори надежда и докато човек не се почувствува като изцеден лимон. Но тук, в тези морета, такова произшествие е рядкост и цялата история сякаш е нарочно нагласена от злото провидение; делото правеше впечатление на съвсем безсмислен акт на дявола, като изключим това, че провидението си бе поставило за цел да убие огняря и да донесе на Джим нещо по-лошо от смърт.

Тези мисли отвлякоха вниманието ми и отпърво само смътно чувах гласа на председателя, но после звуците почнаха да се сглобяват в ясни думи.

„… пренебрегвайки напълно своя дълг“ — четеше той. Следващата фраза не разбрах. Сетне последва „напускайки в миг на опасност поверените им хора и имущество“… и председателят млъкна. Очите под бялото чело погледнаха мрачно над листа хартия. Трескаво почнах да търся Джим, сякаш очаквах, че ще изчезне. Не, той седеше на мястото си — неподвижен. Седеше там розов, рус и много съсредоточен.

„Ето защо…“ — изразително поде гласът. Джим с полуотворени уста ловеше думите на човека, седнал на масата. Тези думи се врязваха в тишината, нарушавана само от въртящите се пунки, а аз, като следях какво впечатление ще направят те върху него, долавях само откъслечни фрази от присъдата.

„Съдът… Густав еди-кой си, капитан… немец по произход… Джеймс еди-кой си… помощник-капитан… губят свидетелствата си за правоспособност.“

Настъпи мълчание. Председателят бе оставил листа и като се облегна на дръжката на креслото си, почна спокойно да разговаря с Брайърли.

Публиката тръгна към изхода; аз също се упътих към вратата.

Като излязох от залата, се спрях на вратата и когато Джим минаваше покрай мен, го хванах за ръкава и го задържах. Погледът, който ми хвърли, ме разстрои, сякаш върху мене лежеше отговорността за неговото състояние: той ме погледна така, като че бях въплъщение на злото в живота.

— Вече се свърши — изрекох със запъване аз.

— Да — каза той пресипнало. — И сега нито един човек…

Той отскубна от мен ръката си. Почнах да гледам подир него. Улицата не беше къса и аз дълго виждах в далечината гърба му. Той вървеше бавно, с широки, клатушкащи се крачки, сякаш му беше трудно да върви по права линия. Преди да го изгубя от очи, ми се стори, че той залитна.

— Човек зад борда! — отекна някакъв нисък глас зад гърба ми. Като се обърнах, видях Честър от Западна Австралия, с когото се познавахме бегло. Той също гледаше след Джим. Честър беше човек с необикновено широки гърди, с грубо, гладко избръснато лице, което имаше цвета на махагон, и с две твърди пухчета от прошарени и дебели като жица косми на горната устна. Той събираше бисери, довеждаше до брега претърпели крушение кораби, търгуваше, занимаваше се, изглежда, дори с лов на китове; по неговите думи бил изпробвал всички професии, които са възможни в морето, и само с пиратство не се бил занимавал. Тихи океан на север и на юг му служеше като собствено поле за лов, но сега Честър бе напуснал владенията си, за да търси и купи евтин параход. Наскоро той, пак според неговите думи, открил някъде остров с гуано[2], но достъпът до него бил опасен, а пускането на котва, ако има такава, също не било съвсем безопасно.

— Богата работа, не по-лошо от златна жила! — възклицаваше той. — Тъкмо сред рифовете Уолпол, а ако е вярно, че котва може да се хвърли само на дълбочина, не по-малка от четиридесет сажена, то какво от това? Там има и урагани. Но находището е първо качество. Не по-лошо от златна мина. Дори по-добро! Обаче нито един от тия глупци не иска да се заеме с тази работа. Не мога да намеря нито капитан, нито собственик на кораб, които биха се съгласили да се отправят натам. Ето защо реших сам да си превозвам стоката.

За това му бе нужен параход и зная, че по онова време Честър с ентусиазъм се пазареше с една парска[3] фирма, която продаваше някакъв стар, екипиран като бриг кораб — анахронизъм с деветдесет конски сили. Ние на няколко пъти се срещахме и разговаряхме. Сега той гледаше многозначително след Джим.

— Взима го много присърце? — презрително пепита той.

— Да, много — потвърдих.

— Значи, за нищо не го бива — изрази се категорично Честър. — Струва ли си да се вълнуваш за такава дреболия? Чудо голямо. Нима това е мъж! Трябва да приемаме нещата такива, каквито са; ако не го правим, по-добре веднага да се предадем. Все едно, няма никога да постигнем нищо свястно на този свят. Вижте мене. Възприел съм практиката нищо да не взимам присърце.

— Да — съгласих се аз, — вие виждате нещата такива, каквито са.

— Бих искал да срещна сега моя съдружник — рече той. — Познавате ли го? Стария Робинсън. Да, Робинсън се казва. Как, не го познавате? Известния Робинсън. Човека, който е прекарал контрабанда най-много опиум и навремето си бе уловил най-много тюлени, повече от който и да е днешен моряк. Казват, че нападал с абордаж шхуните, които ловели тюлени край бреговете на Аляска, когато имало такава гъста мъгла, че само господ бог можел да различи един човек от друг. Страшния Робинсън. Ето какъв е той. Той е мой съдружник в тази работа с гуаното. Такъв блестящ случай му се пада за пръв път в живота.

И Честър ми зашепна на ухото:

— Канибалът ли? Да, така го наричаха преди много години. Помните ли тази история? Корабокрушението до западния бряг на остров Стюарт. Седем души достигнали до брега; изглежда, не са се спогаждали много. Някои хора са твърде придирчиви за всичко… не могат да понасят мъжествено бедите — не умеят да приемат нещата такива, каквито са… каквито са, момчето ми! И какво се получава? Ясно какво! Неприятности, неприятности, а може би и удар по главата; и това ще им е за урок. От такива хора има полза само когато са умрели. Разправят, че лодката от кораба „Улвърайн“ го намерила коленичил във водораслите; той бил гол-голеничък и пеел някакъв псалм, а в същото време валял ситен сняг. Когато лодката се приближила до брега на разстояние едно весло, той скочил и побягнал. Цял час го гонили по облите камъни; накрая един от моряците хвърлил камък, който за щастие го уцелил зад ухото и го повалил безчувствен на земята. Самичък ли бил на острова? Разбира се. Но това е такава тъмна история, както онази с шхуните, които ловели тюлени. Господ знае кой е прав тука и кой крив. На катера не разпитвали много. Увили го в едно покривало за лодка и отплавали колкото може по-бързо, тъй като настъпвала нощ, времето било застрашително, а корабът на всеки пет минути ги викал с оръдията си. Три седмици по-късно Робинсън бил вече здрав както преди. Шумът, който се вдигнал по повод на цялата работа, ни най-малко не го разстроил; той само стиснал устни и оставил хората да си крещят колкото искат. Достатъчно противно било това, дето изгубил кораба и цялото си имущество, и не искал да обръща внимание на обидите, с които го обсипвали. Ето един подходящ за мене човек.

Честър вдигна ръка, правейки с това знак на някакъв човек, който вървеше по улицата.

— Той има някоя и друга пара; ето защо трябваше да го включа в моята работа. Трябваше! Грях щеше да бъде да се пропусне такова находище, а аз бях с празни джобове. Заболя ме, че постъпвам тъй, но приемам нещата такива, каквито са, и предполагам, че ако трябва да деля с някого припечеленото, този човек ще бъде Робинсън. Оставих го да закусва в хотела, а аз отидох в съда, тъй като ми беше хрумнало нещо… О, добро утро, капитан Робинсън… Приятелю мой, капитан Робинсън.

Съсухреният патриарх с костюм от бял тик и с шапка от солах[4] със зелена ивица по края на периферията — главата му трепереше от старост, — като влачеше бързо крака, прекоси улицата, дойде при нас и се спря, подпрял се с две ръце за дръжката на своя чадър. Бялата брада, в която личаха кехлибарени нишки, висеше до кръста му. С недоумяващ вид той, мигайки, ме гледаше изпод набръчканите си клепачи.

— Здрасти, здрасти — любезно изписка старецът и се олюля.

— Малко е глух — рече ми Честър.

— Нима сте го мъкнали цели шест хиляди мили, за да се сдобиете с един евтин параход? — попитах аз.

— Бих обиколил два пъти с него света! — енергично възкликна Честър. — Параходът ще ни изправи на крака, приятелю. Нима вината е моя, дето всички капитани и притежатели на кораби по тези острови на Австралазия са се оказали кръгли глупци? Веднъж ми се случи три часа да говоря с един човек в Окланд.

„Пратете кораб — казах му, — пратете кораб. Ще ви дам даром половината от първия товар, искам само да се положи началото.“

А той казва: „Не бих сторил това дори ако нямаше на света друго място, където да се прати кораб.“

Истинско магаре, нали? Скали, течения, нямало къде да се пусне котва, трябвало да се лежи на дрейф до една стръмна скала… нито едно застрахователно дружество нямало да поеме такъв риск… и три години нямало да стигнат, за да натовариш кораба. Магаре! Едва не паднах на колене пред него.

„Но погледнете на работата трезво — казах му аз. — По дяволите скалите и ураганите. Нима не виждате каква е тази работа? Та там има гуано! Казвам ви, куинсландските собственици на захарни плантации ще се бият за него — ще се бият на кея…“

Но какво можеш да направиш с такъв глупак?…

„Това, казва, е една от вашите малки шеги, Честър…“

Шега! Насмалко да заплача. Ето питайте капитан Робинсън… Имаше още един притежател на кораб, в Уелингтън — един шишко с бяла жилетка. Той сигурно си мислеше, че искам да го измамя.

„Не знам какъв глупак търсите — рече ми този шишко, — но сега съм много зает. Довиждане.“

Искаше ми се да го хвана с две ръце и да го хвърля през прозореца на собствената му кантора. Но не го направих. Бях кротък като овчица.

„Помислете за това — рекох аз, — помислете. Ще намина утре.“

Той измърмори, че целия ден няма да си бъде вкъщи. На стълбата ми идеше да си заудрям главата в стената от яд. Ето капитан Робинсън може да го потвърди. Ужасно беше да се помисли, че такова прекрасно гуано е обречено да пропадне, а то би могло да накара захарната тръстика да расте до небето. И това щеше да бъде разцвет за Куинсланд! Истински разцвет! А в Брисбън, където отидох, за да направя последен опит, ме нарекоха луд! Идиоти! Намерих само един разумен човек — файтонджията, който ме возеше из града. Мисля, че този човек някога е живял по-добре. Ей! Капитан Робинсън! Помните ли, че ви разправях за моя файтонджия в Брисбън? Той чудесно разбираше нещата. За един миг проумя всичко. Истинско удоволствие беше да разговаряш с него.

Една вечер след дяволски ден на молби към притежателите на кораби аз се почувствувах така зле, че казах:

„Трябва да се напия. Хайде карай; трябва да се напия, иначе ще се побъркам.“

„Аз съм с вас — каза той, — да вървим!“

Не зная какво бих направил без него. Ей! Капитан Робинсън!

Честър смушка в ребрата своя съдружник.

— Хи-хи-хи! — разсмя се старецът, загледан разсеяно по улицата; после недоверчиво ме погледна с печалните си, помътнели зеници. — Хи-хи-хи!…

Той се облегна по-тежко на чадъра и сведе очи в земята. Не е нужно да ви казвам, че на няколко пъти се помъчих да си тръгна, но Честър обричаше всеки опит на неуспех, като просто ме хващаше за китела.

— Една минутка. Имам нещо наум.

— Какво? — извиках аз накрая, като не издържах. — Ако мислите, че ще вляза с вас в съдружие…

— Не, не, приятелю! Твърде е късно, дори да искате това. Ние си имаме вече параход.

— Имате си призрак на параход — рекох аз.

— За начало и той ще бъде добър… Ние не се занимаваме с надути брътвежи. Нямаме тази черта; какво ще кажете, капитан Робинсън?

— Не! Не! Не! — без да вдига очи, изграчи старецът и главата му се затресе с някаква отчаяна решителност.

— Изглежда, вие познавате този млад човек — рече Честър, като кимна към улицата, където отдавна вече се бе изгубил от очи Джим. — Казаха ми, че снощи сте яли с него в „Малабар“.

Отговорих, че е истина. Тогава той заяви, че също обичал да живее на широка нога и с вкус, но в сегашния момент бил принуден да пести всяко пени…

— Парите са нужни за начинанието! Не е ли така, капитан Робинсън? — каза той, като изправи рамене и поглади бухналите си мустаци. А знаменитият Робинсън, като се покашляше, стисна още по-здраво дръжката на чадъра и изглеждаше, че след миг ще се разпадне на купчина стари кости.

— Виждате ли, всичките пари са у стареца — поверително ми прошепна Честър. — Пропилях всичко в старанието си да организирам тази проклета работа. Но, почакайте, почакайте, скоро ще настъпят добри времена…

Той като че се учуди, когато забеляза, че проявявам признаци на нетърпение, и възкликна:

— Ах, дявол да го вземе! Разказвам ви за най-голямото начинание, което е било замислено някога, а вие…

— Имам среща с един човек — спокойно обясних.

— Какво от това? — учуди се той съвсем искрено. — Тя може да стане и по-късно.

— И без това закъснях. По-добре ми кажете какво искате от мен.

— Да купите двайсет такива хотела — измърмори под носа си Честър — с всичките обитатели… двайсет и още толкова…

Внезапно той вдигна глава.

— Трябва ми онзи млад човек.

— Не разбирам за кого става дума.

— Той за нищо не е годен, нали? — рязко попита Честър.

— Не ми е известно това — възразих аз.

— Как? Та нали сам казахте, че взима всичко много присърце? — поясни Честър. — Според мен един момък, който… Във всеки случай малко полза ще има от него; но, видите ли, сега търся човек и мога да направя предложение, което ще му подхожда. Ще му дам работа на моя остров.

И Честър многозначително кимна.

— Смятам да изпратя там четиридесет кули… дори ако ми се наложи да ги отвлека. Нали все някой трябва да се занимава с гуаното! О, решил съм да наредя всичко, както следва: дървена барака, покрив от рифеловано желязо… Знам един човек в Хобарт, които ще се съгласи да ме почака шест месеца за плащането на материала. Ще го направя, заклевам се в честта си. А след това — снабдяването с вода. Трябва да се потърси и открие някой, който да ми даде половин дузина стари железни резервоари. Да събираме в тях дъждовна вода, нали? Готов съм да дам място на онзи младеж. Ще го назнача старши надзирател на кулите. Добра идея, не е ли тъй? Какво ще кажете?

— Но нали на Уолпол цели години не капва дъжд — казах аз твърде изумен, за да се разсмея.

Честър прехапа устна и вероятно се обезпокои.

— О, дребна работа, ще измисля там нещо за тях… или ще им доставяме вода. По дяволите! Не е в това въпросът.

Не отвърнах нищо. Пред очите ми бързо се появи такава картина: Джим на голия скалист остров стои до колене в гуано, в ушите му ехтят острите крясъци на морските птици; нажеженото до бяло слънчево кълбо виси над главата му; пустинно небе и пустинен океан, трептящи, нажежени чак до самия хоризонт.

— Не бих посъветвал за това дори най-злия си враг… — подех аз.

— Какво ви прихваща? — извика Честър. — Ще му плащам добра заплата… разбира се, веднага щом тръгне. А пък неговата работа ще бъде съвсем лека — просто няма да има какво да върши. Ще се разхожда с два револвера на пояса с по шест патрона… Като носи със себе си тези два револвера, той няма да се бои от четиридесетте кули — нали ще бъде единственият въоръжен човек. Работата е значително по-добра, отколкото изглежда. Искам от вас да ми помогнете да го склоня.

— Не — извиках.

Старият Робинсън повдигна за миг унило мътните си очи. Честър ме изгледа с безкрайно презрение.

— Значи не бихте се заели да го посъветвате? — бавно изрече той.

— Разбира се, не — отговорих с негодувание, сякаш той искаше помощта ми, за да убие някого. — Освен това съм убеден, че няма да се съгласи. Много е разстроен, но доколкото ми е известно, умът му си е още на място.

— Но нали за нищо не е годен — размишляваше на глас Честър. — Тъкмо би ми допаднал. И ако вие можехте да възприемете нещата такива, каквито са, щяхте да разберете, че това за него е най-подходящата работа. Независимо от всичко… Как! Та това е единствен по рода си случай…

И Честър изведнъж се ядоса.

— Трябва ми човек. Чувате ли!…

Той тропна с крак; на лицето му се появи неприятна усмивка.

— Във всеки случай мога да гарантирам, че островът няма да потъне, а момъкът, изглежда, е чувствителен на тази тема.

— Довиждане — казах лаконично.

Честър ме погледна така, сякаш бях кръгъл глупак.

— Е, време е да вървим, капитан Робинсън! — изкрещя той изведнъж в ухото на стареца. — Чакат ни парсите, за да сключим сделката.

После хвана здраво съдружника си под ръка, обърна го кръгом и неочаквано ме изгледа през рамо.

— Исках да му направя услуга — заяви Честър с такъв вид и тон, че кръвта ми кипна.

— Не ви благодаря от негово име — отговорих аз.

— О, дяволски сте язвителен! — озъби се той. — Но и вие сте като всички останали. Витаете в облаците. Ще видим какво вие ще направите за него.

— Не зная имам ли желание изобщо да направя нещо за него.

— А, не знаете? — задави се той от злоба. Побелелите му мустаци свирепо настръхнаха, а до него знаменитият Робинсън, подпирайки се на чадъра си, стоеше с гръб към мене, търпелив и неподвижен като изморена каруцарска кранта.

— Аз не съм открил остров с гуано — казах.

— Сигурен съм, че нямаше и да го видите, дори да ви заведяха дотам за ръчица — бързо парира удара той. — Трябва първо да откриеш едно нещо, а след това да го използуваш. Да проникнеш в самата му сърцевина — ето какво е важното!

— И да накараш и другите да го видят — подсказах аз, като хвърлях поглед към прегърбения Робинсън.

Честър се нахвърли върху мене:

— Не се безпокойте, той има добри очи. Не е жалко паленце.

— О, драги, разбира се! — казах аз.

— Да вървим, капитан Робинсън — извика Честър с груба почтителност, заврял лице под шапката на стареца.

Страшният Робинсън покорно подскочи. Очакваше ги параходът призрак и богатството на онзи прекрасен остров! Те приличаха на странна двойка аргонавти. Честър крачеше, без да бърза, широкоплещест, представителен, с вид на победител, а Робинсън — дългокрак, немощен, прегърбен, се беше хванал за ръката му и отчаяно ситнеше редом с него, влачейки мършавите си крака.

[1] Хълм, недалеч от Тауър; в миналото място за изпълнение на екзекуции. Б.пр. ↑

[2] Гуано — тор от морски птици, много богат на азот. Б.пр. ↑

[3] Парси — индуси, които изповядват религията на древните перси — зороастризъм. Б.пр. ↑

[4] Солах — индийско растение, от сърцевината на което се извличат влакна за направа на шапки. Б.пр. ↑

Глава петнадесета

Не тръгнах веднага да търся Джим само защото действително имах определена среща, която не можех да пренебрегна. После злата съдба направи така, че в кантората на моя агент се натъкнах на един човек, току-що завърнал се от Мадагаскар и намислил някакво чудно начинание. То имаше нещо общо с говеда, патрони и принц — някой си Равонало, — но основа на всичко беше глупостта на някакъв адмирал — струва ми се, адмирал Пиер. Всичко се въртеше около това и човекът, завърнал се от Мадагаскар, не можеше да намери достатъчно убедителни думи, за да изрази увереността си в успеха. Той имаше кръгли очи, изпъкнали и блестящи като на риба, и израстъци на челото; косата му, дълга и без път, беше вчесана назад. С тържествуващ вид все повтаряше любимата си фраза:

— Минимум риск с максимум печалба — ето моя девиз. Какво ще кажете?

От този човек ме заболя главата, той ми развали закуската, но успя да изтръгне от мене всичко, каквото му трябваше. Като се отървах от него, незабавно се запътих към морето.

На кея зърнах Джим; бе се навел над парапета. Трима лодкари туземци, които спореха за някакви си пет ана[1], вдигаха страшна врява край него. Не ме усети, когато го приближих, но рязко се обърна, сякаш лекото докосване на пръста ми го бе изтръгнало от вцепенението му.

— Просто зяпах… — запъна се Джим.

Не помпя какво казах — във всеки случай не ми бяха необходими много думи, за да го склоня да тръгне с мен за хотела.

Джим ме последва, податлив като малко момченце, послушно, без никакви протести, сякаш бе очаквал да дойда и да го отведа. Не биваше да се учудвам толкова на неговата отзивчивост. По цялото земно кълбо, което на едни се струва толкова голямо, а други го считат за по-малко от синапено семенце, нямаше място, където да може… как да кажа… където той да може да се уедини. Точно така! Да се уедини — да остане сам със своята самота. Джим вървеше до мен много спокоен, от време на време поглеждаше встрани, а веднъж извърна глава, за да види един сиди[2], огняр, с къса куртка и жълтеникави панталони; черното лице на огняря лъщеше като буца антрацит. Съмнявам се обаче дали Джим виждаше нещо и дали съзнаваше присъствието ми, защото, ако не го побутвах наляво и не го дърпах надясно, той вероятно щеше да върви право напред в която и да е посока, докато не се изпрани пред него някаква стена или друга преграда. Отведох го в стаята си и незабавно седнах да пиша писма. Това беше единственото кътче в целия свят (ако не се смята рифът Уолпол, но той не беше толкова наблизо), където Джим можеше да остане насаме със своите мисли, напълно отделен от света. Проклетата история, както се изрази, не го направила невидим, но аз се държах така, сякаш за мене той беше невидим. Като седнах на стола, тутакси се наведох над бюрото си като някакъв средновековен писар и възприех напрегнато-неподвижна поза; само ръката ми, която стискаше перото, се плъзгаше по хартията. Не мога да кажа, че бях уплашен, но наистина се бях притаил, като че в стаята се намираше някакво опасно същество, което при първото ми движение щеше да скочи върху мен. Мебелите в стаята не бяха много — позната ви е обстановката на такива спални: нещо като легло с четири крака под мрежа за комари, два-три стола, бюрото, на което пишех, гол под. Стъклена врата водеше към горната веранда; Джим стоеше с лице към нея и преживяваше тежки минути в самотата си.

Спусна се здрач; запалих свещ, като избягнах колкото може повече излишни движения и колкото може по-предпазливо, сякаш вършех нещо забранено. Несъмнено на Джим му беше много тежко; зле се чувствувах и аз — до такава степен зле, че, признавам, мислено го пращах по дяволите или поне на рифа Уолпол. Един-два пъти ми се мярна мисълта, че в края на краищата Честър може би най-добре от всички би успял да подходи към човека, претърпял такова крушение. Този странен идеалист на часа и безпогрешно намери за него практическо приложение. Би могло да се мисли, че той умее да вижда истинската същност на нещата, които на един човек с по-слабо въображение изглеждат тайнствени или съвсем безнадеждни.

Аз все пишех: писах на всички, с които поддържах кореспонденция, а после почнах да пиша и на хора, които нямаха ни най-малко основание да чакат от мене многословно писмо, посветено на незначителни неща. От време на време крадешком го поглеждах. Джим стоеше като прикован към пода, но по гърба му пробягваха конвулсивни тръпки, а раменете тежко се повдигаха. Той водеше борба — но изглежда, че почти всичките му усилия отиваха, за да може да диша! Плътните сенки, които пряката светлина на свещта разпръскваше в едната посока, сякаш притежаваха мрачно съзнание: неподвижните мебели ми се сториха някак настръхнали. Като не преставах да пиша усърдно, аз почнах да фантазирам; когато за миг перото ми спираше движението си и в стаята се възцаряваше пълна тишина, ме обземаше онзи смут на мислите, който се предизвиква от силен и страшен шум — например морска буря. Някои от вас ще разберат може би, че имам предвид онова безпокойство, отчаяние и гняв, онзи засилващ се страх, който е неприятно да си признаеш; но човекът, който се справя с такива чувства, има право да се похвали със своята издръжливост. Не виждам заслуга в това, че издържах напрежението от чувствата на Джим; можех да намеря изход в писането на писма; в случай на необходимост можех да пиша и на непознати хора.

Внезапно, като взех нов лист хартия, долових слаб звук — първия, който достигна до слуха ми в тишината сред здрача на стаята. Застанах с наведена глава, с неподвижна върху листа ръка. Онези, които са бодърствували край леглото на болен, са чували такива слаби звуци в тишината на нощта — звуци, които се изтръгват от измъченото тяло, изтощената душа. Джим бутна стъклената врата с такава сила, че стъклата зазвънтяха; излезе на верандата, а аз затаих дъх, като напрягах слух, без да зная всъщност какво очаквам. Той действително взимаше твърде присърце една обикновена формалност, която се струваше на строгия критик Честър недостойна за вниманието на човека, който умее да приема нещата такива, каквито са. Обикновена формалност, някакво късче хартия! Да, да. Що се отнася до недостигаемото гуано, случаят с него бе съвсем друг. Заради него и един разумен човек би могъл да се измъчва.

От ресторанта долу се чуваше слаба глъчка, смесена със звън на сребърни прибори и чаши; светлината на моята свещ падаше през отворената врата и озаряваше слабо гърба на Джим. Отвъд цареше тъмнина, момъкът стоеше на границата на необятната чернота като някаква самотна фигура на брега на мрачен и отчайващ океан. Наистина там напред съществуваше рифът Уолпол — петънце в тъмната празнота, сламка за удавника. Съчувствието ми към него се изрази в такава мисъл: не исках близките му да го видят в този момент. И за самия мен това бе изпитание. Тръпките, предизвикани от задъхването, вече не разтърсваха гърба му; той стоеше прав като стрела, неподвижен, слабо осветен от свещта; с цялото си същество аз вниквах в смисъла на тази неподвижност и ми стана така тежко, че за миг от все сърце поисках само едно: да платя за погребението му. Дори правосъдието бе свършило с него. Да го погребеш е съвсем лесен акт на внимание! Това би съответствувало на житейската мъдрост, която учи, че трябва да се отстраняват всички напомняния за нашето безумие, нашата слабост и смъртност; всичко, което отслабва нашата сила — спомени за неуспехите ни, за вечните ни страхове, телата на мъртвите ни приятели. Може би той наистина вземаше всичко твърде присърце. А в такъв случай предположението на Честър… В този момент взех нов лист хартия и почнах решително да пиша. Аз единствен стоях между него и тъмния океан. Чувствувах, че нося отговорност. Ако му проговоря — няма ли да скочи този неподвижен, страдащ юноша в мрака… за да се залови за сламката? Стана ми ясно колко е трудно понякога да заговориш. Има някаква тайнствена сила в изречената дума… А защо пък да няма, дявол да го вземе! Задавах си упорито този въпрос и продължавах да пиша. Изведнъж на белия лист хартия, до самия връх на перото, почнаха ясно да се очертават две фигури — на Честър и на неговия странен съдружник; ясно виждах тяхната походка и жестове, сякаш се бяха появили в зрителното поле на някакъв оптически прибор.

Известно време наблюдавах двете фигури. Не! Те бяха твърде призрачни и нелепи, за да играят роля в нечия съдба. А думата отвежда далече — много далече, — носи разрушение, пронизвайки времето, както куршумът пронизва пространството. Нищо не казах; а Джим, обърнат с гръб към светлината, стоеше неподвижен и мълчалив, сякаш всички невидими врагове на човека го бяха завързали и запушили устата му.

[1] Ана — индийска монета, равна на 1/16 от рупията. Б.пр. ↑

[2] Сиди — една от народностите на Белуджистан — Северозападна Индия. Б.пр.; По-точно — Западен Пакистан — Б. NomaD. ↑

Глава шестнадесета

Наближаваше времето, когато ми предстоеше да го видя обкръжен от любов, доверие, възхищение; легендарна сила и доблест щяха да се трупат около името му, като че той беше от рождение герой. Това е истина, уверявам ви; това е също тъй вярно, както че седя тук и безцелно ви разказвам за него. А Джим се отличаваше със способността веднага да долавя сянката на своите желания и блянове, без които земята не би познавала нито любовника, нито търсача на приключения. Той завоюва много почит и идилично щастие сред храсталаците на онази далечна страна (няма да спомена нищо за неговата наивност) и това му даваше толкова почит, колкото дава на друг човек безметежното щастие да се движи по градските улици. Блаженство, блаженство… как да го нарека… блаженство пият от златна чаша във всички географски ширини: ароматът му е с вас — само с вас — и вие можете да се опиянявате от него до насита. Джим беше от хората, които пият на големи глътки — за това можете да съдите по казаното досега за него. Когато го видях за пръв път, той беше ако не опиянен, поне разпален от чудесен еликсир. Не бе се сдобил с него изведнъж. Имаше, както знаете, период на изпитание сред проклетите морски доставчици; през този период той страдаше, а аз се тревожех… тревожех се за своя доверител… ако може да се изразя така. Не зная дали съвсем се бях успокоил сега, след като го съзерцавах в целия му блясък. Така го видях последния път — на ярката светлина, която властвуваше наоколо и същевременно бе в пълна хармония с него — с живота сред горите и с живота на хората. Признавам, че това ми направи впечатление, но трябва да кажа, че в края на краищата впечатлението не беше продължително. Уединението на Джим го защищаваше; той беше сам, в тясно общуване с природата, която при такива леки условия не изменя на своите любимци. Но не мога да закрепя в паметта си неговия образ в дните на безопасността му. Винаги ще си го спомням такъв, какъвто го бях видял през отворената врата на моята стая, когато той може би твърде присърце взимаше последиците от своя неуспех. Радвам се, разбира се, че старанията ми доведоха до известни добри и дори блестящи резултати; но понякога ми се струва, че би било по-добре за спокойствието на духа ми, ако не бях застанал между него и дяволски великодушното предложение на Честър. Интересно какво би създала буйната фантазия на Джим от това островче Уолпол — безнадеждно захвърлена трошица земя в лоното на водите. Но едва ли щях да чуя нещо за него, защото трябва да ви кажа, че Честър, след като се отбил в някакво австралийско пристанище да поправи обзаведения си като бриг кораб анахронизъм, отплавал после в Тихи океан с екипаж от двайсет и двама души и единствената вест, която може би има отношение към тайнствената му съдба, беше вестта за урагана, преминал месец по-късно над Уолполските плитчини. И оттогава никой не чу нищо за аргонавтите — нито звук не достигна до нас от пустинята. Finis![1] Тихи океан е най-потайният от всички пламенни, избухливи океани; студеният антарктически океан също умее да пази тайна, но неговата потайност напомня мълчанието на гроб.

Такава потайност поражда предчувствие за желания край, който всички повече или по-малко искрено сме готови да приемем — защото какво друго, ако не това позволява да се примириш с мисълта за смъртта? Край! Finis! Властна дума, която прогонва от дома на живота страховитата сянка на съдбата. Ето какво не ми достига — въпреки че го виждах със собствените си очи и чувах сериозните му уверения, — когато оглеждам успеха на Джим. Докато трае животът, надеждата не угасва; но живее и страхът. Не искам да кажа с това, че съжалявам за своята постъпка, нито ще ви излъжа, че не мога да спя нощем. И все пак ме преследва мисълта, че Джим вземаше твърде присърце унижението си, когато само неговата вина бе от значение. Той не беше — ако мога да кажа така — съвсем разбираем за мен. Да, не беше. И възниква подозрението, че той също не е разбрал себе си. Трябваше да се съобразявам с неговата тънка чувствителност, с неговите деликатни чувства — с нещо подобно на възвишен и идеализиран егоизъм. Джим беше — ако ми разрешите да се изразя така — много фин; много фин и много нещастен. Една малко по-груба натура не би понесла такова напрежение; тя би сключила сделка със самата себе си — с въздишка, мърморене или дори смях; една още по-груба натура би останала неуязвимо безразлична и не би интересувала никого. Ала Джим беше твърде интересен или твърде нещастен — не можеше да го пратиш по дяволите или поне при Честър. Аз почувствувах това, докато седях наведен над листа, а той водеше в стаята ми ужасно мълчалива борба и се задъхваше с отворена уста; почувствувах го, когато Джим стремително се втурна към верандата, сякаш искаше да се хвърли долу — но не се хвърли; и това чувство укрепваше в мене, докато той стоеше отвън, слабо осветен, на фона на нощта, като че се бе изправил на брега на мрачно и отчайващо море.

Неочаквано се разнесе тежък тътен и аз вдигнах глава. Шумът отмина и изведнъж някаква раздираща тъмнината ослепителна светлина падна върху смътния лик на нощта. Проблясващите мълнии оставаха да блестят безкрайно дълго. Тътнежите на гръмотевиците се засилваха, а аз гледах ясно очертаната черна фигура на Джим, застанала твърдо над морето от светлина. След най-ярката мълния тъмнината се възвърна с оглушителен трясък и заслепените ми очи престанаха да го виждат, сякаш се бе разпаднал на атоми. Разнесе се шумна въздишка; нечии бесни ръце хищно задърпаха храсталака, тресяха върховете на дърветата, тръшкаха врати, чупеха стъкла пред цялата фасада на хотела.

Джим влезе в стаята, затвори вратата след себе си и ме намери наведен над масата; внезапно обзелото ме безпокойство какво ще каже бе много голямо и приличаше на уплаха.

— Можете ли да ми дадете една цигара? — попита той.

Без да вдигам глава, побутнах към него кутията с цигарите.

— Имам нужда… от тютюн — измърмори той.

Изведнъж силно се оживих.

— Един момент — любезно рекох аз.

Той направи няколко крачки из стаята.

— Бурята премина — чух гласа му. Един-единствен далечен тътен на гръмотевица отекна откъм морето като сигнал за бедствие.

— Мусонът започва рано тази година — рече Джим някъде зад гърба ми. Спокойният му тон ме окуражи и като написах адреса на последния плик, побързах да се обърна. Той стоеше сред стаята и жадно пушеше: макар да чу, че се раздвижих, остана още известно време гърбом към мен.

— Е, какво! Измъкнах се не съвсем зле — каза Джим и внезапно се обърна. — Платих все пак нещичко — не много. Интересно какво ме чака занапред.

На лицето му не личаха никакви признаци на вълнение, но то леко потъмня и като че ли подпухна, сякаш той сдържаше дъха си. Наблюдавах го мълчаливо, а Джим с усилие се усмихна и продължи:

— Все пак много съм ви благодарен… Когато си в угнетено състояние… Вашата стая тук… много е удобно при вас…

В градината чукаше и шумолеше дъждът; някаква водосточна тръба край прозореца (тя, изглежда, беше пробита) ми напомняше с песента си пародия на бурна мъка със страшни бълбукащи хълцания и вопли, прекъсвани от неочаквани спазми на мълчание.

— … приятно убежище — измърмори той и млъкна.

Блясъкът на слаба мълния проряза черните правоъгълници на прозорците и безшумно угасна. Размишлявах как да подходя към него (не ми се искаше отново да срещна отпор) и ето че той лекичко се засмя.

— Сега не съм по-добре от някой скитник… — краят на цигарата тлееше между пръстите му — … без никакъв, никакъв… — бавно заговори той — и все пак…

Джим млъкна; дъждът валеше сега още по-силно.

— Някога ще ми се яви случай да си възвърна всичко. Трябва да се яви такъв случай! — прошепна той ясно, спрял поглед на обувките ми.

Аз дори не знаех какво именно толкова силно искаше той да си върне, какво така му липсваше. Може би нямаше думи, за да го изрази. Парче магарешка кожа, както казва Честър… Джим въпросително ме погледна.

— Може би… Ако живеете достатъчно дълго — измърморих през зъби с неоснователна злоба. — Не разчитайте много на това.

— Кълна се в небето! Струва ми се, че нищо вече няма да ме уязви — рече Джим с мрачна увереност. — Щом онова дело не можа да ме събори, няма защо да се боя, че нещо би могло да ме лиши от достатъчно време да се измъкна и…

Той погледна нагоре.

Тогава ми хрумна, че от такива като него се вербува великата армия на несретниците и заблудените — армия, която, марширувайки, хлътва все по-ниско и запълва всички канали на земята. Веднага щом излезе от стаята ми, щом напусне това „убежище“, той ще заеме мястото си в нейните редове и ще почне да хлътва в бездънната пропаст. Във всеки случай аз нямах никакви илюзии. Но в същото време, макар че преди миг бях толкова уверен в силата на думите, се боях да заговоря — като човек, застанал върху леден блок, който се бои да се помръдне да не би да падне. Само когато се опитваме да помогнем на другиго, забелязваме колко непонятни, неясни и мъгляви са съществата, които делят с нас сиянието на звездите и топлината на слънцето. Изглежда, че самотата е сурово и ненарушимо условие на битието; обвивката от месо и кръв, върху която устремяваме нашия взор, се разпада, когато простираме към нея ръка, и се превръща в капризен, безутешен и неуловим призрак; за нас той е невидим и ничия ръка не може да го докосне. Тъкмо този страх да не го изгубя ме караше да мълча, тъй като в мен внезапно и с непреодолима сила се бе родило убеждението, че никога няма да си простя, ако му дам възможност да се изгуби в тъмнината.

— Така… благодаря ви още веднъж. Вие бяхте необикновено… хм… право да си кажа, не намирам думи да изразя… Да, необикновено! И не знам с какво да си обясня такова участие. Боя се, че още недостатъчно съм ви благодарил, цялата тази история така зверски ме бе връхлетяла… и в дъното на душата… вие, вие, сам… — Той се запъна.

— Възможно е — добавих аз. Джим се намръщи.

— Във всеки случай човек носи отговорност. — Той ме следеше като ястреб.

— Това също е истина — рекох.

— Тъй. Аз издържах докрай и сега никому не ще позволя да ми хвърля в лицето упреци… безнаказано… — Джим стисна юмрук.

— Вие сам ще го вършите — казах аз с усмивка, съвсем невесела може би, но той ме погледна заплашително.

— Това си е моя работа — рече Джим. Израз на непреклонна решителност се появи на лицето му като някаква излишна и мимолетна сянка, после веднага изчезна. След миг той отново приличаше на мило, добро момче, изпаднало в беда. Хвърли цигарата.

— Сбогом — произнесе момъкът припряно, като човек, който се е забавил, когато го чака срочна работа; след миг той стоеше неподвижен.

Дъждът валеше като из ведро и ми се струваше, че в този непрекъснат порой има някаква неудържима ярост; той събуди в мене спомени за отнесени мостове, за изкоренени дървета, за срутвания в планините. Нито един човек не можеше да се противи на такъв мощен, стремителен поток, който сякаш бе нахлул в слабо осветената тишина, където се бяхме приютили като на някакъв малък остров. Пробитата тръба бълбукаше, задавяше се, плюеше и плискаше, като че искаше да се надсмее жестоко над някой плувец, който води борба за спасяване на живота си.

— Вали дъжд — възразих — и в такъв случай не мога…

— Дъжд или слънце… — поде Джим рязко, после млъкна и отиде до прозореца.

— Истински потоп — измърмори той след малко, долепил чело до стъклото. — И е тъмно.

— Да, много тъмно — съгласих се аз.

Той се обърна на токовете си, прекоси стаята и отвори вратата, която водеше към коридора, преди да успея да скоча от стола си.

— Почакайте! — извиках. — Искам вие…

— Не мога да вечерям днес с вас — подхвърли ми Джим, вече прекрачил прага.

— Съвсем нямах намерение да ви каня! — казах високо.

При тези мои думи той направи крачка назад, но недоверчиво се спря на прага. Без да губя време, настойчиво го помолих да не върши глупости; да влезе обратно и да затвори вратата.

[1] Finis! — край! (лат.). Б.пр. ↑

Глава седемнадесета

Най-сетне Джим влезе, но вероятно причината за това беше дъждът; той валеше с невероятна сила, ала постепенно, докато разговаряхме, почна да отслабва. Джим беше много спокоен и сдържан, като мълчалив по природа човек, завладян от някаква идея. Говорих за материалната страна на положението му и преследвах една-единствена цел; да го спася от падението, гибелта и отчаянието, които дебнат самотния, бездомен човек. Молех го да приеме помощта ми, привеждах разумни доводи; и всеки път, като поглеждах замисленото му лице, толкова сериозно и младо, с тревога чувствувах, че не само не му помагам, а по-скоро преча на някакъв тайнствен, необясним порив на изстрадалата му душа.

Помня, че казах с раздразнение:

— Вероятно имате намерение да ядете, да пиете и да спите под покрив като всички хора. А твърдите, че няма да се докоснете до парите, които ви се полагат…

Джим направи жест, който изразяваше едва ли не ужас. (Той имаше право като първи помощник-капитан на „Патна“ да получи заплата за три седмици и пет дни.)

— Е, във всеки случай сумата е твърде нищожна; но какво ще правите утре? Къде ще отидете? Трябва все някак да живеете…

— Не е в това работата — изрече той едва чуто. Не обърнах внимание на думите му и продължих да се боря с онова, което смятах за проява на прекалена деликатност.

— Ако разсъждаваме трезво — заключих, — вие трябва да приемете моята помощ.

— Не можете да ми помогнете — каза Джим съвсем просто и меко, хванал се здраво за някаква мисъл; аз не я виждах, различавах само нейното блещукане, както блещука в тъмнината някое изкуствено езерце, и не се надявах да се приближа до нея толкова, че да я осъзная по-пълно. Обхванах с поглед добре сложената му фигура.

— Във всеки случай — рекох — аз мога да ви помогна — такъв, какъвто ви виждам. За повече съвсем не претендирам.

Без да ме погледне, Джим скептично поклати глава. Разпалих се.

— Наистина мога — настоявах. — Мога да направя дори повече. И го правя. Имам доверие във вас…

— Парите… — започна той.

— Честна дума, заслужавате да ви пратя по дяволите! — почти извиках, умишлено преувеличавайки негодуванието си.

Той трепна, усмихна се, а аз продължих настъплението си:

— Съвсем не става дума за пари. Вие сте твърде повърхностен — продължих, като си мислех в същото време: „Клъвна най-после! А може би наистина е повърхностен.“ — Погледнете това писмо. Искам да го вземете. Пиша на един човек, към когото никога не съм се обръщал с молба, пиша му за вас с такива изрази, до които се прибягва, когато се говори за близък приятел. Напълно отговарям за вас. Ето какво върша. И наистина, ако малко поразмислите какво значи това…

Джим вдигна глава. Дъждът бе преминал; само водосточната тръба продължаваше да лее сълзи, капейки глупаво край прозореца. В стаята беше много тихо; сенките се бяха скупчили в ъглите, отдалечени от свещта, която гореше с равен пламък, като острие на кинжал. Изведнъж ми се стори, че мека светлина заля лицето му като отблясък на пламнала заря.

— Боже мой! — възкликна Джим. — Колко е благородно!

Ако той изведнъж бе изплезил подигравателно езика си, нямаше да почувствувам по-голямо унижение. Помислих си: „Така ми се пада, като съм такъв подлец…“

Очите му ярко блеснаха, но аз долових, че в тях нямаше подигравка. И изведнъж движенията на Джим станаха резки, сякаш той беше плоска дървена фигурка, на която са почнали да дърпат конците. Ръцете му се вдигнаха, после отпуснаха надолу с пляскане. Той ми се стори съвсем друг човек.

— А аз нищо не забелязвах! — извика Джим; после изведнъж прехапа устна и се намръщи.

— Какво магаре съм бил… — изрече той съвсем бавно, с благоговеен тон; сетне със сподавен глас възкликна:

— Вие сте чудесен!

Той ми сграбчи ръката, като че ли едва сега я бе видял, и тутакси я пусна.

— Как! Та нали това е същото, което аз… вие… аз… — запъна се той и изведнъж, както преди, упорито като магаре произнесе: — Бих бил сега говедо, ако… — И тук гласът му секна.

— Добре, добре — казах аз, изплашен от този порив на чувствата, които разкриваха странна възбуда. Случайно бях дръпнал конците, без да разбирам напълно устройството на играчката.

— Сега трябва да си вървя — рече Джим. — Господи, как ми помогнахте! Просто не ме сдържа на едно място… Същото онова… — Джим ме погледна с недоумяващо възхищение. — Същото онова…

Разбира се, това беше „същото онова“. Десет шанса срещу един, че го бях спасил от глад — от онзи глад, който почти неизбежно съпровожда пиянството. Това бе всичко. Не си правех никакви илюзии, но като го гледах, замислих се за какъв по-точно човек ме бе приел той в сърцето си през последните три минути. Дадох му възможност разумно да продължи сериозното дело на живота, да получава храна, напитки и подслон, които са необходими за всички хора, защото раненият му дух, като птица със счупено крило, можеше да се завре в някаква цепнатина, за да умре, примирен, от изтощение. Ето какво бях направил за него. Всъщност то бе съвсем малко; и изведнъж, ако се съди по начина, по който той прие думите ми, това „малко“ нарасна от слабата светлина на свещта и се превърна в огромна, неясна и може би опасна сянка.

— Нали не се сърдите, че не мога да ви кажа нещо смислено! — възкликна Джим. — Няма думи, с които да се изрази това. Вие още снощи ми помогнахте толкова… Слушахте ме тъй търпеливо. Честна дума, на няколко пъти ми се стори, че главата ми ще се пръсне…

Джим се мяташе — наистина се мяташе — из стаята, пъхнал ръце в джобове, после отново ги измъкна, сложи си бързо фуражката. Не очаквах, че може да бъде така лекомислено развълнуван. Помислих си за сухия лист, подгонен безмилостно от вятъра; а някакво тайнствено предчувствие, едно тежко и неопределено съмнение, ме приковаваше към стола. Изведнъж Джим замръзна на мястото си, сякаш бе поразен от някакво откритие.

— Вие ми дадохте доверието си — обяви той спокойно.

— Ох, за бога, драги мой, недейте — възпротивих се аз, сякаш ме беше обидил.

— Добре. Ще мълча. Сега и занапред. Но не можете да ми забраните да мисля… Нищо!… Аз ще ви докажа…

Джим бързо се упъти към вратата, спря се, наведе глава и се върна с решителни крачки.

— Винаги съм си мислил, че ако човек можеше да почне живота си съвсем отначало… А сега вие… до известна степен… да… съвсем отначало.

Махнах му с ръка и той излезе, без да се обръща; шумът на стъпките му замираше постепенно зад вратата — решителни стъпки на човек, който върви сякаш сред ярката дневна светлина.

Останал самичък до масата с една-единствена свещ, аз, кой знае защо, не почувствувах просветление. Не бях вече чак толкова млад, че да виждам на всяка крачка сияние, което ни се явява пред очите при добро и зло. Усмихнах се на мисълта, че в края на краищата не аз, а той виждаше сиянието. И ми стана тъжно. Да почна съвсем отначало, така ли бе казал? Като че ли началната дума на нашите съдби не е изсечена с неизличими букви върху лицето на скала.

Глава осемнадесета

Шест месеца по-късно моят приятел (собственик на фабрика за ориз, циничен стар ерген, ползуващ се с репутация на ексцентричен човек) ми прати писмо. Решил, позовавайки се на горещата ми препоръка, че може би желая да чуя нещичко за Джим, той ми описваше надълго и нашироко неговите достойнства. Момъкът се оказал скромен и енергичен.

„Като не намерих в сърцето си нищо освен покорна търпимост към хората от моя тип, аз живеех досега самичък в дома си, който дори при този горещ климат може да изглежда твърде голям за сам човек. Преди известно време му предложих да живее при мен. Струва ми се, не съм направил грешка.“

Като четях това писмо, си помислих, че моят приятел бе проявил към Джим не само търпимост — не, това беше начало на истинска привързаност. Разбира се, той привеждаше своеобразни доводи. Преди всичко Джим не изгубил свежестта си в този климат. Ако бил момиче — пишеше приятелят ми, — щяло да може да се каже за него, че цъфти, цъфти скромно като теменужка, а не като тези вулгарно крещящи тропически цветя. Джим бил в къщата му вече шест седмици, а още нито веднъж не се бил решил да го шляпне по гърба, да го нарече „приятелю“ или да му даде да разбере, че е архаична находка. Джим не се отличавал и с досадната бъбривост на младите хора. Характерът му бил добър, почти нямало какво да разкаже за себе си и съвсем не бил умен, слава богу — пишеше моят приятел. Но очевидно Джим беше все пак достатъчно умен, за да цени спокойно остроумието му и в същото време да го забавлява с наивността си.

„Млякото по устата му още не е засъхнало и сега, когато в главата ми се появи блестящата идея да му дам стая в моя дом и да се храним заедно, престанах да се чувствувам стар. Онзи ден той се сети да стане и прекоси стаята с единствената цел да ми отвори вратата и аз се почувствувах по-близо до човечеството, отколкото бях през последните години. Забавно, нали? Разбира се, аз се досещам, че тук има нещо, някаква ужасна малка грешка — за която вие знаете, но ако тя действително е ужасна, струва ми се, че можем да се помъчим да му простим. Заявявам, че не мога да го заподозра в по-сериозна простъпка от кражба в някоя овощна градина. Нима работата е по-сериозна? Може би трябваше да ми се доверите; но и двамата отдавна сме заприличали на светци и може да сте забравили, че ние също навремето сме грешили. Може да се случи някога да ви попитам за простъпката му и тогава, надявам се, ще ми я кажете. Не ми се иска да го разпитвам, преди да имам представа какво е провинението. Освен това сега е още твърде рано. Нека той още няколко пъти отвори за мене вратата…“

Ето какво пишеше моят приятел. Бях много доволен от даващия надежди Джим, от тона на писмото, от собствената си проницателност. Очевидно знаех какво вършех: бях разгадал душата му и прочее… Ами ако от това излезе нещо неочаквано и чудесно? Същата вечер, като си почивах в шезлонга под тентата на юта на моя кораб (в пристанището на Хонконг), положих от името на Джим основния камък на въздушните му кули. Направих рейс на север, а когато се върнах, ме очакваше ново писмо от моя приятел. Неговия плик отворих най-напред.

„Доколкото ми е известно, сребърните ми прибори не са изчезнали — така започваше писмото. — Впрочем аз не се заинтересувах достатъчно за този младеж. Той си отиде, като остави на масата за закуска официална бележка с извинения — бележка, глупава или безсърдечна. Може би и едното, и другото — не правя разлика между двете. Разрешете ми да ви съобщя, че ако имате в запас още някакви тайнствени млади хора, трябва да ме изключите от сметката. Това ще е последната глупост, в която мога да бъда обвинен. Не мислете, че съм се засегнал чак толкова, но по тенискортовете много съжаляват за него и аз, ръководейки се от своите интереси, измислих правдоподобна лъжа за пред клуба…“

„Не можех да понасям фамилиарността на тази гадина — пишеше Джим от едно морско пристанище на седемстотин мили южно от мястото, където можеше да се чувствува като риба във вода. — Засега съм при Егщрьом и Блейк — корабни доставчици; временно служа при тях като куриер, ако трябва да нарека нещата със собствените им имена. Споменах им вашето име — това беше моята препоръка: те, разбира се, ви познават и ако можете да им напишете две-три думи за мене, ще ме оставят за постоянно.“

Бях напълно затрупан от развалините на моята въздушна кула, но, разбира се, изпълних молбата му и писах. В края на годината новият ми договор наложи да отида нататък и там имах възможност да се видя с него.

Той все още служеше у Егщрьом и Блейк и ние се срещнахме в помещението, което те наричаха „нашата приемна“. Стаята се помещаваше в магазина. Джим току-що се бе върнал от един кораб и като ме видя, наведе глава, готов за борба.

— Какво можете да кажете за свое оправдание? — започнах аз веднага щом се ръкувахме.

— Това, за което ви писах, нищо повече — упорито каза той.

— Онзи да не се е раздрънкал? — попитах.

Джим ме погледна със смутена усмивка.

— О, не! Не издрънка нищо. Държеше се, като че ли ни свързва някаква тайна. Приемаше дяволски тайнствен вид винаги, когато отидех във фабриката; смигаше ми почтително, сякаш искаше да каже: „Ние с вас знаем…“ Гнусно се подмазваше, фамилиарничеше…

Той се отпусна в един стол и загледа краката си.

— Веднъж останахме двамата насаме и той се осмели да ми каже: „Е, мистър Джеймс — там ме наричаха мистър Джеймс, сякаш бях син на собственика, — ето че пак сме заедно. Тук е по-добре, отколкото на стария кораб, нали?“

Не е ли възмутително? Погледнах го, а той направи дълбокомислена гримаса.

„Не се безпокойте, сър, казва. Веднага мога да различа джентълмена и разбирам как трябва да се чувствува един джентълмен. Надявам се все пак, че ще оставите за мене това място. И на мене ми дойде нагорно заради скандала с онази проклета стара «Патна».“

Беше ужасно. Не знам какво щях да кажа или направя, ако в това време не бях чул гласа на мистър Денвър, който ме извика от коридора. Бе време за закуска. Двамата с мистър Денвър прекосихме двора и градината и влязохме в бунгалото. Той започна както обикновено ласкаво да се шегува с мен… Изглежда, му харесвах…

Джим помълча.

— Да, зная — харесвах му. Ето защо ми беше толкова тежко. И такъв чудесен човек! Същата сутрин ме бе хванал под ръка… Той също беше фамилиарен с мен.

Джим рязко се разсмя и наведе глава на гърдите си.

— Ба! Когато си спомних как онова гнусно животно разговаряше с мен — поде той изведнъж с треперещ глас, — ми беше непоносимо да мисля за себе си… Разбирате, нали?…

Кимнах.

— Та той се отнасяше към мен почти като баща! — възкликна Джим и гласът му секна. — Би трябвало да му кажа. Не можех да оставя това така, нали?

— Е, и какво направихте? — прошепнах аз след малка пауза.

— Предпочетох да се махна — бавно рече Джим, — тази работа трябва да се погребе.

От магазина се чу свадливият, нервен глас на Блейк, който се караше с Егщрьом. Те работеха заедно вече много години и всеки ден от отварянето на магазина до последната минута преди затваряне Блейк, дребно човече, със зализана черна коса и тъжни, малки като мъниста очички ругаеше непрестанно, заядливо, с някаква плачлива ярост. Това вечно ругаене беше съвсем обикновено явление в тяхната кантора; дори посетителите твърде скоро преставаха да му обръщат внимание и съвсем рядко измърморваха: „Досадно!“ — или скачаха веднага и затваряха вратата на „приемната“. Егщрьом — ъгловат, едър скандинавец с припрени маниери и огромни руси бакенбарди, даваше нареждания на хората си, проверяваше пратките, изготвяше сметките или пишеше писма, застанал прав пред високото писалище в магазина, без да обръща особено внимание на врявата, която вдигаше Блейк — сякаш беше абсолютно глух. Само от време на време, обезпокоен, изричаше: — Ш-ш-т!… — Но това „ш-ш-т“ не правеше ни най-малко впечатление, а той и не очакваше друго.

— Тук се отнасят към мене много добре — каза Джим. — Блейк е грубиян, но Егщрьом е чудесен човек.

Той бързо стана и тръгна с отмерени крачки към прозореца, където имаше статив с телескоп, обърнат към пристанището.

— Ето сега влиза в пристанището онзи кораб, който изчакваше цялата сутрин, защото нямаше попътен вятър — забеляза спокойно Джим… — трябва да отида на борда му.

Мълчаливо си стиснахме ръцете и той тръгна към вратата.

— Джим! — извиках аз.

Той се обърна сложил ръка на дръжката.

— Вие… Вие може би сте се отказали от сполуката.

Джим се върна при мен.

— Какъв чудесен старец — каза той. — Но как бих могъл? Как бих могъл? — Устните му потрепнаха. — Тук това няма значение.

— О! Вие… вие… — започнах аз; трябваше да търся подходяща дума, а когато се убедих, че такава няма, Джим си беше вече отишъл. От магазина достигна до мене ниският, приятен глас на Егщрьом, който казваше весело:

— Това е „Сара У. Грейнджър“, Джим. Помъчете се да се озовете пръв на борда й.

Тутакси се намеси и Блейк и закрещя като раздразнен какаду:

— Кажете на капитана, че пощата му е при нас. Това ще го накара да дойде тук. Чувате ли, мистър… как ви беше името?

Джим побърза да отговори на Егщрьом и в тона му имаше нещо детинско:

— Добре. Ще организирам състезанието.

Вероятно в тази досадна работа той бе намерил добра страна: можеха да се устройват състезания — кой пръв ще достигне кораба.

По време на този рейс повече не видях Джим, но следващия път (имах договор за шест месеца) отново се упътих към кантората. На десет крачки от вратата чух пак ругатните на Блейк, а когато влязох, той ми хвърли тъжен поглед: Егщрьом, просиял от широка усмивка, се упъти към мене, протегнал голямата си, костелива ръка.

— Драго ми е да ви видя, капитан… Ш-ш-т… Така си и мислех, че скоро ще се отбиете при нас.

Какво казахте сър?… Ш-ш-т… Аха, Джим! Не е вече при нас. Заповядайте в приемната…

Когато вратата се хлопна зад нас, нервният глас на Блейк почна да се чува по-слабо, като глас на човек, който отчаяно ругае сред някаква пустош.

— И ни постави в твърде неприятно положение. Трябва да кажа — лошо се отнесе към нас…

— Къде замина? Знаете ли? — попитах.

— Не. И никакъв смисъл няма да разпитвате — отвърна Егщрьом. Той стоеше с бакенбардите си пред мен — любезен, нескопосно отпуснал ръце до бедрата; на измачканата му синя жилетка от серж висеше тънка сребърна верижка за часовник. — Такъв човек не заминава за определено място.

Бях твърде загрижен от новината, за да искам обяснение на тази фраза. Егщрьом продължи:

— Той ни напусна… представете си, същия ден, когато пристигна един параход с поклонници, които се връщаха от Червено море; две от перките на витлото му бяха счупени. Това беше преди три седмици.

— Нямаше ли някакви разговори за злополуката с „Патна“? — попитах аз, очаквайки най-лошото.

Той трепна и ме погледна, сякаш бях ясновидец.

— Да… имаше! Откъде знаете? Някой ви е казал. Събрахме се тук двама-трима капитани, управителят на „Венлоу“ — техническата кантора в пристанището, още двама-трима души и аз. Джим също беше при нас — стоеше със сандвич и чаша бира в ръка; когато сме заети — нали разбирате, капитане, — няма време да закусваме като хората. Той стоеше до ей тази маса и ядеше сандвичи, а ние всички се бяхме струпали до телескопа и гледахме как параходът влиза в пристанището; тогава управителят на „Венлоу“ почна да говори за капитана на „Патна“: някога правил за него някакъв ремонт; после ни разказа каква стара развалина бил корабът, но колко много печалба носел. Той спомена и за последното му плаване и тогава ние всички се намесихме в разговора. Един казваше едно, друг — друго… Нищо особено — това, което бихте казали и вие, и всеки друг човек. Накрая се посмяхме. Капитан О’Брайън от „Сара У. Грейнджър“, едър, шумен старец с бастун — той седеше в ей онова кресло и слушаше разговора, — изведнъж чукна с бастуна си по пода и извика с все сила:

„Негодници!…“

Всички подскочихме, а управителят на „Венлоу“ ни смигна и попита:

„Какво има, капитан О’Брайън?“

„Какво има! Какво има! — и старецът се разкрещя. — Какво се смеете такива? Този случай не е шега. Позор за целия човешки род — ето какво е той! Бих се засрамил, ако ме видят в една стая с някой от онези хора. Да, господа!“

Той улови погледа ми и от учтивост бях принуден да кажа:

„Негодници! Е, разбира се, капитан О’Брайън, аз също не бих искал да ги видя тук, тъй че в тази стая вие се намирате в пълна безопасност. Искате ли да изпиете нещо разхладително?“

„По дяволите вашето разхладително, Егщрьом! — извика той, а очите му изпускаха искри. — Ако ми се пие, имам уста да си поискам. А сега ще си вървя. Въздухът при вас днес е лош.“

При тези негови думи никой не се стърпя — всички се разсмяха гръмко и един след друг последваха стареца. И тогава, сър, този проклет Джим остави сандвича, който държеше в ръка, заобиколи масата и дойде при мен; чашата с бирата му стоеше недокосната.

„Отивам си“ — рече Джим.

„Още няма дори един и половина — отвърнах аз, — можете да попушите малко преди това.“

Стори ми се да казва, че е време да върви на работа. Когато разбрах какво е намислил, ръцете ми отмаляха, да! Знаете ли, не всеки ден можете да срещнете такъв човек, сър; управляваше платноходката като дявол; готов беше да излезе в морето на цели мили да посрещне корабите, и то във всякакво време. Случвало се е неведнъж някой капитан да дойде тука и още от вратата ще каже:

„Къде намерихте такъв морски кларк, Егщрьом? Безразсъден и ненормален човек! На разсъмване аз едва-едва налучквах пътя и изведнъж гледам: из мъглата, право срещу мен, изниква някаква лодка, полузалята от вода. Пръски прелитат над мачтата й, двама изплашени туземци седят на дъното на лодката, а някакъв дявол на румпела вика: «Ей! Ей! Кораба! Ало! Капитане! Ей! Ей! Агентът на Егщрьом и Блейк говори пръв с вас! Ей! Ей! Егщрьом и Блейк! Ало! Ей!» Разблъсква туземците, сваля рифсезните[1], надвиснал е шквал, а той ми крещи като бесен да вдигна всички платна, щял да ме въведе в пристанището. Не човек, а дявол. Не бях виждал така да се управлява лодка. И при това не е бил пиян, нали? А когато се качи на борда, гледам го — един такъв тихичък, приказва кротко… и се изчервява като момиче…“

Та ви казвам, капитан Марлоу, когато Джим излизаше в морето срещу непознат кораб, никой не можеше да ни съперничи. На другите доставчици им оставаше само да задържат старите си клиенти и…

Егщрьом очевидно беше силно разстроен.

— Да, сър. Това приличаше на поведение на човек, който е готов да влезе сто мили навътре в морето дори в стар галош, за да осигури кораба за фирмата. Ако фирмата беше негова и трябваше тепърва да я изправя на крака, дори тогава не би могъл да направи повече… И сега изведнъж… съвсем неочаквано… Та затова си помислих: „Охо! Иска по-голяма заплата… ето каква е тук работата.“

„Добре — казвам аз, — няма защо да се вдига шум, Джим. Кажете — колко искате. Всяко разумно искане ще бъде удовлетворено.“

Той ме погледна така, сякаш се мъчеше да преглътне нещо, което е заседнало на гърлото му.

„Не мога да остана при вас.“

„Що за глупашка шега?“ — питам.

Той поклати глава, а аз по очите му познах, че вече всъщност ни беше напуснал. Тогава се нахвърлих върху него и почнах да го ругая.

„От кого бягате? — питам го. — Кой ви обижда тук? Какво ви е засегнало? Та вие имате по-малко мозък от един плъх — дори плъхът не бяга от хубавия кораб. Къде мислите, че ще получите по-добро препитание?“

Уверявам ви, здравата му се накарах.

„Тази фирма няма да потъне“ — казвам. А Джим изведнъж подскочи като ужилен.

„Сбогом — казва ми той и ми кима като някакъв лорд. — Вие не сте лош човек, Егщрьом. Давам ви дума, че ако знаехте причината, нямаше да се опитвате да ме задържите.“

„Това, казвам му, е глупашка лъжа. Знам какво искате.“

Джим така ме ядоса, че дори се разсмях.

„Нима не можете да почакате дори минутка, за да си изпиете чашата бира, странни човече?“

Не знам какво го беше прихванало; момъкът сякаш едва намери вратата; уверявам ви, капитане, това беше комична гледка. Вместо него аз изпих бирата му.

„Е, щом чак толкова бързате, пия за ваше здраве от вашата чаша — казвам му аз. — Но помнете думите ми: ако продължавате тази игра, много скоро ще се убедите, че земята е твърде малка за вас — това е всичко.“

Джим ми хвърли мрачен поглед и изтича навън, а лицето му беше такова, че можеше да плашиш децата с него.

Егщрьом изсумтя огорчено и разчеса с възлестите си пръсти единия си рус бакенбард.

— Оттогава все не мога да намеря свестен човек. Само неприятности и нищо повече. Разрешете да ви попитам, капитане, как открихте този човек, ако въпросът не е неудобен.

— Той е бил първи помощник-капитан на „Патна“ по време на онова плаване — казах аз, чувствувайки, че съм длъжен да дам някакво обяснение.

Един миг Егщрьом стоя неподвижно, заровил пръсти в бакенбардите си, после избухна:

— А кого интересува тази работа, дявол да го вземе?

— Мисля, че никого… — подех аз.

— И какво постига той, дявол да го вземе, като постъпва по тоя начин?

Изведнъж Егщрьом пъхна в устата си левия си бакенбард и като се сети за нещо, възкликна:

— По дяволите! А аз му казах, че земята ще се окаже твърде малка за него.

[1] Рифсезни — връзки, вдявани посредством халки или илици в платно на кораб или лодка. Б.пр. ↑

Глава деветнадесета

Разказах ви подробно тези два епизода в желанието си да ви покажа какво вършеше той със себе си в новия етап от своя живот. Такива епизоди имаше много — повече, отколкото пръстите на двете ми ръце.

Всички те бяха еднакво оцветени от онази високомерна нелепост на неговите постъпки, която ги прави дълбоко трогателни. Да захвърлиш насъщния си хляб, за да бъдат свободни ръцете ти за борба с един призрак — това може да бъде само акт на прозаичен героизъм. Постъпвали са така някои хора и преди (макар ние, поживели в своя век, да знаем чудесно, че не изтерзаната душа, а гладният стомах правят човека отцепник), а онези, които са били сити и са могли да бъдат сити цял живот, са възнаграждавали с аплодисменти такова похвално безумие. Джим действително беше нещастен, тъй като никакво безразсъдство не можеше да го избави от надвисналата сянка. Винаги храбростта му оставаше под съмнение. Да, макар че нямаше никакви конкретни доказателства за противното. Можете да се противопоставяте на такъв призрачен факт или да го избягвате — срещал съм един-двама души, които смигаха пренебрежително на познатите им сенки. Очевидно Джим не беше от тези, които смигат; но аз съвсем не успях да реша каква е линията на поведението му — бяга ли той от своя призрак, или му се противопоставя. Изострих проницателността си и установих само, че разликата между едното и другото е твърде деликатна; както бива и с всички наши постъпки — липсваше определено мнение. Тук може би имаше и бягство, и своеобразен начин за водене на борба. На обикновените хора той скоро стана известен като прелетна птица, тъй като това беше най-забавната черта на неговото поведение; след известно време за него знаеха всички, той несъмнено се ползуваше със забележителна известност в кръга на своите скитания (а диаметърът на този кръг възлизаше приблизително на три хиляди мили) — по същия начин цялата околност познава някакъв луд човек. Например в Банкок, където Джим бе намерил работа при братя Юкер, фрахтовачи и търговци с тиково дърво[1], беше жалко да се гледа как той се разхожда посред бял ден, криейки своята тайна, която беше известна на всички, дори на трупите, свличани по реката. Шомберг, собственикът на хотела, където живееше Джим, един космат елзасец с мъжествено държане и участие във всички скандални истории, често разказваше, опрял се с лакти о масата, украсената версия на Джимовата история на някой посетител, който жадуваше да научи нещо ново заедно с по-скъпите напитки.

— И забележете, той е най-чудесният момък, когото можете да срещнете — великодушно завършваше елзасецът разказа си. — Забележителен човек.

В полза на случайните посетители в заведението на Шомберг говори фактът, че Джим бе успял да прекара в Банкок цели шест месеца. Забелязах, че хората, които никак не го познаваха, се привързваха към него като към някое мило момченце. Той винаги беше сдържан, но вероятно самата му външност, косите, очите, усмивката му печелеха приятели където и да се появеше. И, разбира се, той не беше глупак. Чух как Зигмунд Юкер (родом от Швейцария) — кротко създание, измъчено от жестока диспепсия[2], — който куцаше така силно, че главата му се извиваше на четиридесет и пет градуса встрани при всяка негова крачка, заяви одобрително, че за толкова млад човек Джим се отличава „с голям капацитет“, сякаш ставаше дума за обема на някакъв куб.

— Защо да не го пратим във вътрешността на страната? — с тревога намекнах аз. (Братя Юкер притежаваха концесии и тикови гори във вътрешността.) — Щом, както казвате вие, той има капацитет, ще се справи с работата. И физически е съвсем годен за това. Радва се на прекрасно здраве.

— Ах! Не е лесно в такава страна да се избавиш от диспепсията! — завистливо въздъхна бедният Юкер и крадешком погледна болния си корем. Когато се разделях с него, той замислено барабанеше с пръсти по масата и мърмореше:

— Es ist eine Idee. Es ist eine Idee.[3]

За нещастие същата тази вечер в хотела стана неприятен инцидент.

Не мога да кажа, че осъждам много Джим, но инцидентът наистина беше печален. Това беше жалка пиянска свада: противникът на Джим беше един кривоглед датчанин — от онези, които пишат на визитните си картички под презимето си на извънбрачно дете: „Старши лейтенант от Кралския сиамски флот“. Този датчанин, разбира се, бе много слаб на билярд, но, изглежда, не обичаше да бъде бит. Беше пил достатъчно, за да се ядоса след шестата партия и да направи някаква презрителна забележка по адрес на Джим. По-голямата част от присъствуващите не чуха тези думи, а у онези, които ги чуха, спомените като че ли отлетяха под влиянието на страшните събития, които не закъсняха да последват. Голямо щастие за датчанина бе, че знаеше да плува, защото залата имаше веранда, а под тази веранда течеше Менам — река, много широка и черна. Една лодка с китайци, която пътуваше вероятно с някаква грабителска цел, извади от водата офицера на сиамския крал, а към полунощ Джим се появи без шапка на борда на моя кораб.

— Всички в стаята като че ли знаеха — каза той, още задъхан от двубоя.

Принципно казано, той може би съжаляваше за случилото се, но заяви, че в дадения случай „нямало избор“. А го бе ужасил фактът, че всекиму е известна неговата тайна, сякаш той се бе скитал по света, мъкнейки я през цялото време на гърба си като тежко бреме. Разбира се, след това Джим не можеше да остане повече в Банкок. Всички единодушно го осъждаха за зверското насилие, което не подхождало толкова на човек в неговото деликатно положение, едни твърдяха, че е бил мъртвопиян, други му приписваха липса на такт. Дори Шомберг беше силно ядосан.

— Той е много приятен млад човек — казваше ми аргументирано стопанинът на хотела, — но и лейтенантът си го бива. Той, знаете ли, всяка вечер се храни при мен на пансион. И билярдната щека е счупена. Не мога да се примиря с това. Тази сутрин още щом станах, отидох при лейтенанта да се извиня и, струва ми се, успях. Но помислете само, капитане, ако изведнъж всеки почне да ми поднася такива неща! Човекът би могъл да се удави! И не мога да изтичам до съседния магазин да купя нова щека. Изписвам ги чак от Европа. Не, не! Такъв характер пет пари не струва!…

Шомберг беше много нервиран.

Това бе най-неприятният инцидент по време на… неговото изгнание. Никой не можеше да съжалява за случилото се повече от мене, тъй като, макар някои да казваха за Джим: „О, да, познавам го. Той доста се подвизава тук“, дотогава момъкът успяваше да избягва неприятните инциденти. Обаче това последно произшествие сериозно ме разтревожи, защото, ако прекалената чувствителност почне да го въвлича във все нови и нови пиянски сбивания, той ще изгуби репутацията си на кротък, макар и влошаващ непрекъснато състоянието си безумец и ще почне да се слави като най-обикновен скитник. Въпреки всичкото ми доверие в него аз неволно мислех, че в такива случаи от думата до действието има само една крачка. Предполагам, ще разберете, че по онова време още не бях успял да вдигна ръце от него. Откарах го от Банкок на моя кораб и преходът беше изнурителен и за двама ни. Тъжно беше да се гледа как Джим се е затворил в себе си. Морякът, дори когато е обикновен пътник, проявява интерес към кораба, критично и с удоволствие се вглежда в окръжаващата го обстановка, също както художникът гледа картината на свой колега. В пряк и преносен смисъл на думата морякът е винаги „на палубата“, но моят Джим почти през цялото време се криеше долу, сякаш пътуваше на кораба тайно. Той ми действуваше така, че избягвах да говоря на професионални теми, които възникват най-естествено между двама моряци по време на плаване. По цели дни не разменяхме нито дума; в негово присъствие аз твърде неохотно давах нареждания на помощниците си. Често, останали насаме с него на палубата или в столовата, ние от неловкост просто не знаехме къде да гледаме.

Аз го настаних, както ви е известно, у Де Йонг и се радвах, че горе-долу съм му уредил живота, обаче бях убеден, че положението му става непоносимо. Той бе изгубил онази гъвкавост, която му помагаше да заема след всяко поражение независима позиция. Обаче като слязох от кораба, го видях да стои на кея; водите на рейда и морето се сливаха в едно на края на хоризонта; плавателните съдове, които стояха на котва отвъд рейда, сякаш кръжаха с неподвижни криле в небето. Джим чакаше своята лодка, която товареха в краката ни с пакети дребна стока за някакъв кораб, готов да отплава. Като си разменихме обичайните приветствия, ние мълчаливо застанахме един до друг.

— Боже! — възкликна той внезапно. — Това е убийствена работа.

Той ми се усмихна; трябва да ви кажа, че обикновено винаги му се удаваше да се усмихне. Не отговорих нищо. Прекрасно знаех, че не намеква за своите задължения; у Де Йонг не го обременяваха с работа. Освен това веднага щом Джим млъкна, аз окончателно се убедих, че работата е убийствена. И дори не го погледнах.

— Бихте ли пожелали да напуснете тези краища завинаги — попитах аз. — Да отидете в Калифорния или на Западния бряг[4]. Ще се опитам да направя нещо…

Джим ме прекъсна с леко презрение:

— И каква ще бъде разликата?…

Изведнъж се убедих, че е прав.

Разлика не би имало никаква — той не търсеше облекчение; смътно долових, че онова, което Джим искаше, което всъщност очакваше, не тъй лесно се поддава на определение — той може би чакаше някакъв благоприятен случай. Бях му дал немалко такива случаи, но те се свеждаха само до възможност да си изкарва хляба. А какво още можеше да се направи? Положението ми се струваше безнадеждно и си спомних думите на бедния Брайърли: „Нека се зарине на двайсет стъпки в земята и там да си остане.“ По-добре това, мислех си аз, отколкото да очаква невъзможното. Обаче дори в последното не можех да бъда уверен. Неговата лодка още не беше отплавала от кея на повече от три весла, когато вече бях взел решение да отида да се посъветвам с Щайн.

Този Щайн беше богат и уважаван търговец. „Фирмата“ му (защото тя се наричаше „Щайн и с-ие“ и включваше някакъв негов съдружник, който по думите на Щайн отговаря за работите на Молукските острови[5]) водеше оживена търговия с вътрешността на островите чрез доста търговски пунктове, открити и в най-отдалечените места, в които се приемаше изкупуваната продукция. Богатството и авторитетът на Щайн не бяха истинската причина, която ме караше да му искам съвет. Желаех да споделя с него своите затруднения, защото той заслужаваше повече доверие от почти всички останали, които познавах. Мека, простодушна и някак безкрайна и умна доброта озаряваше неговото дълго, голобрадо лице, набраздено с дълбоки, отвесни бръчки и бледо като на човек, който винаги е водил седящ живот, последното всъщност не беше вярно. Рядката му коса беше сресана назад и откриваше голямото му, високо чело. На двайсет години той трябва да е изглеждал почти така, както сега на шейсет. Лицето му бе лице на учен; само веждите, почти съвсем побелели, гъсти и рошави, и твърдият, проницателен поглед не бяха в хармония — ако мога да се изразя така — с неговия вид на учен. Той беше висок, но нямаше стегната фигура; навикът леко да се изгърбва и наивната усмивка му придаваха вид, като че ли винаги беше готов благосклонно да ви изслуша. Ръцете му бяха дълги, с големи, бледи длани, жестовете му бяха оскъдни, обмислени, сякаш той винаги посочваше нещо, разясняваше. Разказвам за него толкова дълго, защото този прям и снизходителен човек с външност на учен се отличаваше с неустрашим дух и физическа храброст. Такава храброст е съвсем несъзнателна и би могла да бъде наречена безразсъдство, ако не беше присъща на този човек като някаква естествена функция на организма му — както например доброто храносмилане.

Понякога се казва, че човек държи живота в собствените си ръце. Такава максима за Щайн е неприложима; през ранния период от живота си на Изток той бе играл на топка със своята съдба.

Всичко това се отнасяше до миналото, но аз знаех историята на неговия живот и произхода на неговото богатство. Той беше и естественик, ползуващ се с известност — или по-точно, учен-колекционер. Неговата специалност беше ентомологията[6]. Колекцията му от бръмбари — тези отвратителни малки чудовища, които изглеждаха зли дори като мъртви и неподвижни — и колекцията от пеперуди — красиви, прострели безжизнените си крила под капаците на стъклените кутии — бяха пръснали славата му на длъж и шир. Името на този търговец, търсач на приключения и съветник на един малайски султан (него той наричаше не другояче, а „моя беден Мохамед Бонзо“) стана известно на европейските учени благодарение на няколко бушела[7] събрани от него насекоми; но европейските учени нямаха представа за неговия живот и характер, а това впрочем съвсем не ги интересуваше. Аз обаче го познавах добре и смятах, че е може би най-подходящият човек, пред когото мога да поговоря за затрудненията на Джим като за мои собствени.

[1] Дърво, което расте в Индия, Индокитай и на остров Ява; използува се в корабостроенето. Б.пр. ↑

[2] Диспепсия — разстройство на храносмилането. Б.пр. ↑

[3] Това е идея (нем.). Б.пр. ↑

[4] Подразбира се западният бряг на Америка. Б.пр. ↑

[5] Молукски острови — група острови в Малайския архипелаг. Б.пр. ↑

[6] Ентомология — наука за насекомите. Б.пр. ↑

[7] Бушел — английска мярка за вместимост, приблизително равна на 36,3 л. Б.пр. ↑

Глава двадесета

Късно вечерта влязох в неговия кабинет, като прекосих внушителната, но празна и много слабо осветена столова. В къщата беше тихо. Водеше ме един възрастен и мрачен слуга от остров Ява с бяла куртка и жълт саронг[1]. Той разтвори вратата тихо, възкликна „Господарю!“ и като отстъпи настрана, тайнствено изчезна, сякаш беше призрак, който само за миг се бе въплътил в човек, за да извърши описаното по-горе действие. Щайн се обърна към мене заедно със стола си и при това движение очилата сякаш сами се вдигнаха на челото му. Той ме поздрави както обикновено спокойно и весело. Само единият ъгъл на голямата стая — ъгълът, където беше бюрото му — бе силно осветен от една лампа с абажур, цялото останало пространство тънеше в безформен мрак, който напомняше мрака на пещера. По стените, не от пода до тавана, а като тъмен пояс, широк четири стъпки, се редяха тесни полици с еднакви по форма и цвят тъмни кутии. Катакомбите на бръмбарите. Отгоре висяха малки дъсчици с надписи, отделени с неравни интервали.

Светлината падаше върху една от тях и думата Coleoptera[2], написана със златни букви, проблясваше тайнствено в полумрака. Стъклените кутии на сбирката от пеперуди бяха наредени в три дълги редици на малки масички с тънки крака. Една от тези кутии бе взета от мястото й и стоеше на бюрото, осеяно с продълговати листове хартия, изписани с дребен почерк.

— Ето с каква работа ме заварвате да се занимавам — каза Щайн.

Ръката му надвисна над кутията, където в своето самотно великолепие една пеперуда бе разперила тъмнобронзовите си крила, дълги повече от седем инча; крилата бяха прорязани с великолепни бели жилки и по края си имаха разкошен бордюр от жълти точици.

— Един-единствен такъв екземпляр има във вашия Лондон и никъде другаде. Тази колекция завещавам на малкия си роден град. Частица от самия мен. Най-добрата.

Щайн се наклони напред и напрегнато започна да се вглежда, навел глава над кутията. Аз стоях зад гърба му.

— Чудесна — прошепна той и като че ли забрави за присъствието ми. Неговата история беше интересна. Той се бе родил в Бавария и през 1848 година, като двадесет и две годишен младеж, взел активно участие в революционното движение. След събитията успял да избяга и отначало намерил подслон у един беден републиканец, майстор на часовници в Триест. Оттам се добрал до Триполи със запас от евтини часовници за продажба на улицата.

Началото не било блестящо, но на Щайн му провървяло; в Триполи срещнал един холандец — пътешественик, който се е ползвал, вярвам, с известност, — не мога да си спомня името му. Това беше същият естественик, който го поканил да бъде негов помощник и го отвел на Изток. Повече от четири години те заедно и поотделно пътешествували из архипелага, събирайки насекоми и птици. После естественикът се върнал в родината си, а Щайн, който бил без родина, нямало къде да се върне; останал при един стар търговец, когото срещнал при пътешествията си във вътрешността на остров Целебес — ако може да се допусне, че Целебес изобщо има вътрешност. Този стар шотландец, единственият бял, на когото разрешили да живее по онова време в тази страна, бил привилегирован приятел на главния владетел на държавата Уаджо; тогава начело на тази държава стояла жена.

Често съм слушал Щайн да разказва как този приятел, чиято половина от тялото била леко парализирана, го представил в двора на владетелката, а скоро след това нов удар го довършил. Той бил набит човек с патриархална бяла брада и внушителна фигура. Влязъл в залата на съвета, където се били събрали всички раджи, пангерани и старейшини, а кралицата — дебела и сбръчкана жена (по думите на Щайн, с много свободен език) — се била облегнала на високо ложе под балдахин. Старецът, подпирайки се на бастуна си, влачел единия си крак. Като хванал Щайн за ръка, той го завел до самото ложе.

— Гледай, кралице, и вие, раджи, това е моят син — възвестил той гръмогласно. — Аз търгувах с вашите бащи, а когато умра, той ще търгува с вас и вашите синове.

Благодарение на тази проста формалност Щайн наследил привилегированото положение на шотландеца, целия му запас от стоки и дома-крепост на брега на единствената плавателна река в страната. Наскоро старата кралица с много свободния език умряла и страната почнала да се вълнува, тъй като се появили многобройни претенденти за престола. Щайн се присъединил към по-младия син — същия този, когото той трийсет години по-късно наричаше „моя беден Мохамед Бонзо“. Бонзо и той извършили безброй подвизи; и двамата били търсачи на приключения; цял месец само с шепа привърженици те издържали обсада в дома на шотландеца против многобройна армия. Изглежда, туземците и досега говорят за тази война.

Същевременно всеки път, когато му се явявал такъв случай, Щайн не пропускал да улови някоя пеперуда или бръмбар. След осем години война, преговори, нездрави примирия, внезапни въстания, помирения, предателства и прочие, когато изглеждало, че мирът най-сетне се е установил, неговият „беден Мохамед Бонзо“ бил убит пред вратата на собствената си кралска резиденция, както слизал от коня си в прекрасно настроение след един успешен лов на елени. Това събитие направило положението на Щайн крайно несигурно. Може би той все пак щял да остане в тази страна, но след известно време починала и сестрата на Мохамед — „моята скъпа жена принцеса“, както тържествено я наричаше той. От нея Щайн имал дъщеря — майката и детето умрели с три дни разлика от някаква заразна треска.

Щайн напуснал страната, където не можел повече да остане след такава тежка загуба. Така завършил първият, авантюристичният период от неговото съществуване. По-нататъшният му живот бил толкова различен от предишния, че ако не била искрената скръб, която никога не го напускала, този странен период по-скоро щял да прилича на сън.

Той имал малко пари; почнал всичко отново и с течение на времето натрупал значително състояние. Отпърво много пътешествувал из островите, но ето че старостта дошла неусетно и напоследък Щайн рядко напускаше просторния си дом, който се намираше на три мили от града. До къщата имаше голяма градина, заобиколена от конюшни, кантори и бамбукови къщурки за слугите и подчинените, каквито се намираха в изобилие. Всяка сутрин Щайн отиваше с кабриолета до кантората си в града, където негови служители бяха бели и китайци. Притежаваше малка флотилия от шхуни и туземни плавателни съдове; той водеше търговия в широки мащаби с всичко, което произвеждаха островите. Щайн не беше мизантроп, но живееше уединено, сред своите книги и колекции — класифицираше и подреждаше екземпляри, водеше кореспонденция с европейски ентомолози, съставяше описателен каталог на богатствата си.

Такава бе историята на човека, при когото аз, без да храня някаква определена надежда, отидох да се посъветвам за случая на Джим. Струваше ми се, че ще бъде облекчение дори само да чуя онова, което той можеше да ми каже. Бях много обезпокоен, но се отнесох с уважение към напрегнатата, почти страстна съсредоточеност, с която Щайн гледаше пеперудата: вероятно в бронзовото сияние на тези леки крила, в белите линии, във великолепните петна той виждаше нещо друго — образа на нещо тленно и презиращо разрушението, както тези нежни и безжизнени тъкани, великолепни и недокоснати от смъртта.

— Чудесна — повтори той, вдигайки към мене очи. — Погледнете! Красота… но това е нищо… обърнете внимание на точността, на хармонията. Тази пеперуда е толкова нежно създание! И в същото време толкова силна! И съвършена! Такава е Природата — равновесие на колосални сили. Всяка звезда е също тъй съвършена… всяко стръкче тревица… и могъщият Космос в своето безупречно равновесие създава — ей тази пеперуда. Това е чудо, шедьовър на Природата — този велик художник.

— Никога не съм чувал такива думи от един ентомолог — весело забелязах аз. — Шедьовър! А какво ще кажете за човека?

— Човекът е удивително създание, но той съвсем не е шедьовър — отговори Щайн, загледан в стъклената кутия. — Може би художникът му е бил малко побъркан. А? Как мислите? Понякога ми се струва, че човекът се е явил там, където не е нужен, където няма за него място; иначе защо иска да има цялата земя? Защо да се лута тук и там, да вдига голям шум за себе си, да говори за звездите, да безпокои тревичките?…

— Да лови пеперуди — добавих.

Той се усмихна, отпусна се назад в стола си и протегна крака.

— Седнете — каза той. — Аз сам улових този рядък екземпляр в едно чудесно утро. И изпитах голямо вълнение. Вие не знаете какво значи за колекционера да се сдобие с такъв рядък екземпляр. Не можете да знаете.

Аз се усмихнах, настанил се удобно в един люлеещ се стол. Струваше ми се, че естественикът гледа някъде далеч, отвъд стената, в която бе устремил поглед. Разказваше как една нощ при него се явил вестоносец от „бедния Мохамед“, който го викал в своята „резиденция“, както я нарече Щайн, намираща се на девет-десет мили от дома му; пътят за там минавал по една конска пътека, която прорязвала разработена равнина, изпъстрена тук-таме с малки горички. Рано сутринта той потеглил от укрепения си дом, като преди това прегърнал и целунал малката Ема и оставил за заместник „принцесата“, своята жена. Разказа ми как тя го изпратила чак до пътната врата; вървяла, сложила ръка на шията на коня; била облечена с бяла куртка, със златни фуркети в косата, а през лявото й рамо имало кафяв кожен ремък с револвер.

— Тя ми говори, както говорят всички жени — каза Щайн, — молеше ме да бъда предпазлив и да се върна преди мръкнало, притесняваше се, че трябва да пътувам сам. Имаше война и да се пътува бе опасно; моите хора слагаха на къщата капаци, които куршумите да не могат да пробият, и зареждаха пушките си, а тя ме молеше да не се боя за нея — щяла да успее да защити дома до моето завръщане от всеки неприятел. Посмях се от радост. Приятно ми беше да я гледам такава смела, млада и силна. Тогава аз също бях млад. На вратата тя хвана ръката ми, стисна я и тръгна назад. Спрях коня и почаках да щракнат резетата на вратата. По онова време в околността върлуваше със своята банда един мой голям враг — човек от знатен род, страшен негодник. Изминах с коня в лек галоп четири-пет мили; през нощта бе паднал дъжд, но сега мъглата се бе разпръснала и ликът на земята беше ясен; тя се простираше пред мен усмихната, свежа и невинна като малко дете. Изведнъж отекна залп — стори ми се, че прозвучаха най-малко двайсет изстрела. Пропищяха куршуми и шапката ми падна на тила. Това беше, разбирате ли, малка хитрост. Те бяха принудили моя беден Мохамед да ме повика, а сетне ми бяха устроили засада. За миг разбрах това и си помислих: „Трябва и аз да постъпя хитро.“ Понито ми запръхтя, подскочи и спря, а аз бавно изпълзях напред, заровил глава в гривата му. Понито тръгна ходом, а аз с едно око зърнах над врата му слабо облаче дим пред бамбуковата горичка вляво от мен. „Аха, приятели мои — помислих си, — защо побързахте да стреляте? Вашата работа още не е gelunden[3]. О не!“ С дясната си ръка тихичко измъкнах револвера. В края на краищата тези негодници бяха само седмина. Те излязоха от тревата и като запретнаха полите на саронгите си, затичаха към мен, размахали над главите си копия. Тичаха и крещяха, че трябва да хванат коня, тъй като аз съм мъртъв. Изчаках да дойдат колкото оттук до вратата и гръмнах три пъти — и трите куршума попаднаха в целта. Още веднъж гръмнах, прицелих се в гърба на един човек, но не улучих; той беше вече доста далеч. Тогава седнах на седлото — бях съвсем сам, ясният лик на земята ми се усмихваше, а край мен се търкаляха труповете на трима от нападателите. Един от тях лежеше свит на кълбо като куче; друг се беше проснал по гръб, с ръка върху очите, сякаш се пазеше от слънцето; а третият съвсем бавно сви крака си, после конвулсивно го изпъна отново. Като седях на коня, го наблюдавах много внимателно, но той повече не помръдна — bleib ganz ruhig — застина неподвижен. И докато се вглеждах в лицето му, за да открия някакви признаци на живот, една лека сянка пробяга по челото му. Това беше сянката на тази пеперуда. Погледнете формата на крилото. Тези пеперуди летят високо и стремително разсичат въздуха. Вдигнах очи и я видях как се отдалечаваше от мене. Помислих си — възможно ли е това? И после се скри от погледа ми. Слязох от седлото и съвсем бавно тръгнах напред, като водех след себе си коня и стисках в ръка револвера. Хвърлях бързи погледи надясно, наляво, нагоре, надолу, навсякъде! Най-сетне я открих — бе кацнала на една купчина пръст на около десет стъпки от мен. Сърцето ми се разтуптя. Пуснах коня и като държах в едната си ръка револвера, с другата смъкнах от главата си меката филцова шапка. Хоп! Хванах я! Когато се изправих на крака, треперех от вълнение като лист. А когато разтворих тези великолепни крила и видях с какъв рядък екземпляр се бях сдобил, главата ми се замая и краката ми се подкосиха, та трябваше да приседна на земята. Събирайки колекция за един професор, аз страстно желаех да имам такъв екземпляр. Предприемах дълги пътешествия и се подлагах на големи лишения; мечтаех за такава пеперуда и в сънищата си; и ето че сега най-неочаквано я държах в ръката си — тя беше моя! Както се изразяват поетите (той каза „боетите“):

— So halt’ ich’s endlichdenn in meinen Händen, Und nenn’es in gewissem Sinne mein.[4]

На последната дума Щайн наблегна силно, внезапно понижи глас и бавно отвърна поглед от лицето ми. Мълчаливо и припряно почна да пълни лулата си с дълга шийка, после, като пъхна палеца си в отвора на чашката, ме погледна многозначително.

— Да, добри ми приятелю. През онзи ден аз не исках нищо повече: бях осуетил замисъла на най-големия си враг; бях млад, силен; имах приятел; имах любовта (той каза „либовта“) на жена; имах дете. Сърцето ми беше пълно — и дори онова, за което бях мечтал в сънищата си, лежеше на дланта ми!

Щайн драсна клечка кибрит, блесна ярко пламъче. По спокойното му, замислено лице премина тръпка.

— Приятел, жена, дете — бавно изрече той, загледан в пламъчето, после духна: клечката угасна. Щайн въздъхна и отново се обърна към стъклената кутия. Леките, красиви крила слабо затрептяха, сякаш дъхът му за секунда бе върнал към живота великолепния предмет на неговите мечти.

— Работата — заговори изведнъж естественикът с мекия си весел тон и посочи разхвърляните листа — напредва много добре. Описах този рядък екземпляр… Е, какви новини ми носите?

— Право да ви кажа, Щайн — започнах аз с усилие, което ме изненада, — дойдох да ви опиша и аз един екземпляр…

— Пеперуда ли? — бързо попита той и недоверчиво се усмихна.

— Не, екземпляр, доста по-несъвършен — отговорих аз и внезапно почувствувах как ме гнетят най-различни съмнения. — Става дума за човек!

— Ach so[5] — измърмори ученият и усмихнатото му лице стана сериозно. После, като ме погледна за миг, бавно каза: — Е, какво, аз също съм човек.

Виждате какъв беше той; умееше така великодушно да ободрява хората, че всеки свестен човек почваше да се колебае на границата на признанието. Но въпреки че се колебаех, това не продължи дълго.

Щайн седеше, преметнал крак върху крак, и ме слушаше. От време на време главата му съвсем се изгубваше в огромен облак дим и от този дим сякаш се изтръгваше съчувствено мърморене. Когато завърших, той протегна крака, остави лулата и се наведе енергично към мен, облегнат с лакти на дръжките на креслото и допрял върховете на пръстите си.

— Разбирам прекрасно. Той е романтик.

Щайн определи диагнозата, за която го бях помолил, и отначало бях поразен от това просто определение. Нашият разговор наистина приличаше на медицинска консултация — Щайн с учения си вид, седнал в креслото пред бюрото си, и аз, загрижен, в друго кресло срещу него, но малко встрани — при което съвсем естествено възникна въпросът:

— Какви мерки да вземем?

Той вдигна дългия си показалец.

— Има само едно средство! Само едно лекарство може да ни изцери, за да престанем да приличаме на себе си!

Пръстът му остро чукна на масата. Болестта, на която Щайн даде толкова просто определение, изведнъж ми се стори още по-проста и съвсем безнадеждна. Последва мълчание.

— Да — казах аз, — всъщност въпросът не е как да бъде излекуван, а как да живее.

Щайн одобрително и като че ли печално кимна. — Ja! Ja![6] Както казва вашият велик поет: „Това е въпросът…“

Като клатеше съчувствено глава, ученият продължи:

— Как да живее? Да, как да живее?

Той стана, като се опираше на масата с върховете на пръстите си.

— Ние така различно искаме да живеем — заговори Щайн отново. — Тази великолепна пеперуда намира купчинка пръст и преспокойно каца на нея: но човекът няма никога да стои спокойно на своята купчина пръст. Той иска да живее ту така, ту инак…

Щайн вдигна ръка, после я отпусна.

— Иска да бъде и светец, и дявол. А всеки път, като затвори очи, вижда себе си; и си представя сам себе си като чудесен момък, какъвто всъщност никога не може да бъде… виждам себе си като в мечта…

Щайн затвори стъкления капак: остро щракна автоматичната ключалка. Като взе кутията с две ръце, той, сякаш свещенодействувайки, я пренесе на предишното й място; от светлия кръг, който лампата хвърляше в стаята, навлезе в ивицата по-слаба светлина и накрая в безформения полумрак. Създаваше се страшно впечатление — тези няколко крачки като че го бяха извели от реалния и сложен свят. Високата му фигура, сякаш лишена от плът, се клатушкаше, витаеше безшумно над невидимите предмети, навеждаше се над тях с неопределени движения и сякаш изпълняваше някакви тайнствени, нематериални функции, а гласът, който идваше оттам, сега не беше рязък — той звучеше мощно и сериозно, смекчен от разстоянието:

— И тъй като човек не винаги може да държи очите си затворени, настъпва истинското нещастие… сърдечна мъка… мировата скръб. Казвам ви, приятелю мой, тежко е да се убедиш, че не можеш да осъществиш мечтата си, тъй като не ти достигат сили или ум. Ja… А нали ти си все същият чудесен момък! Wie? Was? Gottin Himmel[7]? Възможно ли е това? Ха-ха-ха!

Сянката, която бродеше сред гробовете на пеперудите, гръмко се разсмя.

— Да! Това е забавно и страшно нещо. Човекът, когато се ражда, се отдава на някаква мечта, сякаш пада в море. Ако се опитва да се измъкне от водата, както правят неопитните хора, той се удавя — nicht wahr?[8] Не, казвам ви! Единственият начин е да се покорите на разрушителната стихия и като правите във водата движения с ръцете и краката, да принудите морето, дълбокото море, да ви крепи на повърхността. И тъй, щом ме питате как да бъде…

Гласът му изведнъж зазвуча много силно, сякаш там, в полумрака, той бе чул вдъхновяващия шепот на мъдростта.

— Ще ви кажа! Тук също има само един път.

Като зашляпа бързо с чехлите си, Щайн навлезе в ивицата на слабата светлина и внезапно се озова в яркия кръг, който хвърляше лампата. Протегнатата му ръка бе насочена към гърдите ми като пистолет; дълбоко хлътналите му очи сякаш ме пронизваха, но от потрепващите устни не се отрони нито дума и екзалтацията на суровата убеденост, която го бе обзела в полумрака, изчезна. Ръката, протегната към моите гърди, се отпусна надолу и като дойде на крачка от мене, Щайн леко я положи на рамото ми.

— Има неща — скръбно каза той, — които може би никога няма да бъдат изказани, но той тъй дълго е живял сам, че понякога забравя за това… забравя.

Светлината унищожи онази увереност, която го бе вдъхновила в лоното на далечните сенки. Той седна и като се опря с лакти на бюрото, се потърка по челото.

— Обаче това е истина… истина. Да се потопиш в разрушителната стихия.

Щайн говореше със сподавен глас, без да ме гледа, притиснал длани до лицето си.

— Ето пътя. Да следва своята мечта… да върви подир нея… и така… ewig… usque ad finem[9]…

Шепотът, с който той изразяваше своята убеденост, като че разкри пред мен широко, мъгляво пространство, подобно на някоя равнина, простряла се в предутринната дрезгавина… или може би в настъпващата нощ. Човек нямаше мъжество да реши; но това беше омагьосваща и измамна светлина, която хвърляше неосезаемата поезия на своята здрачност над някакви замаскирани ями — над гробове. Неговият живот бе започнал със саможертва в името на велики идеи; той бе странствувал надалеч, по най-различни пътища, по странни пътеки; и каквато и цел да бе преследвал, крачката му беше твърда и затова у него не възникваше нито срам, нито разкаяние. В това Щайн беше прав. Несъмнено това беше търсеният път и въпреки всичко голямата равнина, по която хората странствуват сред гробове и ями капани, оставаше много унила под безплътния поетичен покров на здрачната светлина; засенчена в центъра, тя беше окръжена с ярък пръстен по края, като бездна с огнени езици. Най-сетне аз наруших мълчанието и заявих, че друг човек не може да бъде по-романтичен от него.

Щайн бавно поклати глава и ме погледна с търпелив, въпросителен поглед.

— Срамота — каза той. — Седим тук с вас и бъбрим като две момчета, вместо да потърсим и намерим някакво практическо… практическо средство… лекарство против злото… голямото зло — повтори той с приятна и снизходителна усмивка.

Въпреки това нашият разговор не породи практически изводи. Избягвахме да произнасяме името на Джим, като че той беше някакъв заблудил се дух, страдаща и безименна сянка.

— Не — каза Щайн и стана, — тази нощ вие ще преспите тук, а утре сутринта ще измислим нещо практическо… практическо.

Той запали двете свещи на един свещник и ме поведе към вратата. Минахме покрай безлюдни, тъмни стаи; съпровождаха ни отблясъците на свещите, които носеше Щайн. Тези отблясъци пълзяха по лъснатия под, пробягваха ту тук, ту там по полираните маси, подскокваха върху някоя извивка на мебел или лумваха и угасваха в далечните огледала; за миг се появяваха две човешки фигури и два огнени езика, които се промъкваха безшумно сред дълбините на кристалночиста празнина. Щайн вървеше бавно на една крачка пред мене, изгърбен, любезен, с дълбоко и напрегнато спокойствие на лицето; дългите сламеноруси коси, изпъстрени с бели нишки, се спускаха на редки кичури по леко наведената му шия.

— Той е романтик… романтик — повтори Щайн. — И това е много лошо… И много хубаво.

— Но той наистина ли е романтик? — усъмних се аз.

— Gewiss[10] — каза естественикът и без да ме гледа, се спря с издигнатия в ръката му канделабър. — Несъмнено! Какво го кара толкова мъчително да познава себе си? Какво прави неговото съществуване реално за вас и за мене?

В този момент беше трудно да се повярва в съществуването на Джим, започнало в дома на един селски свещеник, замъглено от тълпи хора подобно на облаци прах, заглушено от силните изисквания на живота и смъртта в материалния свят, но неговата нетленна реалност аз възприех с непреодолима сила! Видях я ясно, сякаш като се движехме през високите, мълчаливи стаи, сред плъзгащите се отблясъци светлина, озаряваща внезапно две фигури, които се промъкват с трепкащите езичета на пламъка в бездънни и прозрачни дълбочини, ние се бяхме приближили до недостижимата Истина; а Истината като самата Красота плува неуловима, неясна, полупотопена в мълчаливите неподвижни води на загадката.

— Може да е и така — съгласих се аз с лек смях и неочаквано силното ехо тутакси ме принуди да понижа гласа си, — поне за вас съм напълно сигурен, че сте романтик.

Като наведе глава, държейки високо свещника, Щайн отново тръгна напред.

— Е… аз също съществувам — отвърна ученият. Той вървеше пред мен. Следях движенията му, но в него виждах не шефа на фирмата, не желания гост на вечерните приеми, не кореспондента на научните дружества, не стопанина, който приема пристигнали естественици — виждах само реалната му съдба и по нейния път той се бе научил да върви с твърди крачки; животът му бе започнал в скромна обстановка, той бе познал великодушието, ентусиазма, дружбата, любовта — всички възторжени пориви на романтизма. До вратата на моята стая Щайн се обърна към мен.

— Да — казах аз, сякаш продължавах започнатия разговор, — между другото вие безумно сте мечтали за някаква пеперуда; но когато в едно прекрасно утро мечтата е застанала на пътя ви, не сте изпуснали блестящата възможност. Не е ли така? А пък той…

Щайн вдигна ръка.

— А знаете ли колко блестящи възможности съм изпуснал? Колко блянове, изпречили се на пътя ми, съм изгубил?

Той със съжаление поклати глава.

— Струва ми се, че някои мечти биха могли да бъдат прекрасни, ако ги бях осъществил. Знаете ли колко бяха те? Може би самият аз не знам.

— Независимо дали неговите мечти са били прекрасни или не — казах, — той безспорно знае онази, която изпусна.

— Всеки човек знае за една или две пропуснати възможности — отговори Щайн — и там е бедата… голямата беда…

На прага той ми стисна ръката за лека нощ и като държеше високо свещника, надникна в стаята ми.

— Спете спокойно. А утре трябва да измислим някакъв практически изход… практически…

Макар стаята му да беше по-далеч от моята, аз го видях да се връща назад. Отиваше пак при своите пеперуди.

[1] Саронг — разпространен вид мъжка и женска дреха на островите на Малайския архипелаг, Цейлон и някои райони в Индия; прилича на дълга пола. Б.пр. ↑

[2] Бръмбари (гр.). Б.пр. ↑

[3] Свършила, завършена (нем.). Б.пр. ↑

[4] И тъй, държах я в моите ръце и тя най-после беше моя (нем.). Б.пр. ↑

[5] А, тъй ли! (нем.). Б.пр. ↑

[6] Да! Да! (нем.). Б.пр. ↑

[7] Как? Какво? Боже всевишни! (нем.). Б.пр. ↑

[8] Не е ли така? (нем.). Б.пр. ↑

[9] Вечно (нем.); до самия край (лат.). Б.пр. ↑

[10] Разбира се! (нем.). Б.пр. ↑

Глава двадесет и първа

— Сигурно никой от вас не е чувал за Патусан[1] — продължи Марлоу след мълчанието, което настъпи, докато той спокойно си палеше пурата. — Няма значение; има много небесни тела, които блестят на небесния свод в нощта, за тях човечеството не е чувало досега, тъй като са вън от кръга на неговата дейност. От тях се интересуват само астрономите, на които плащат, за да говорят компетентно за състава, теглото и пътя им, за техните отклонения от закономерностите, за светлинната аберация — тези своего рода научни сплетни. Така стои работата и своего рода научни сплетни. Така стои работата и с Патусан. За него споменаваха в правителствените кръгове в Батавия, а названието му е известно на малцина, на съвсем малко хора в търговския свят. Обаче никой не е бил там и предполагам, че и никой не е пожелал да отиде там; по същия начин, струва ми се, всеки астроном сериозно би се противопоставил да го преселят на някое далечно небесно тяло, където, лишен от земните изгоди, той би съзерцавал зашеметен непознатото небе. Обаче и небесните тела, и астрономите нямат нищо общо с Патусан. Ето за къде тръгна Джим. Искам само да ви обясня: ако Щайн му бе уредил преселването на някоя звезда от пета величина, дори тогава промяната не би могла да бъде по-голяма. Той остави зад себе си своите земни грешки и репутацията, която бе придобил, и попадна в съвсем други условия, които откриваха простор за тържествуващата му мисъл. Съвсем други и наистина забележителни. И той се прояви в тях също забележително.

Щайн знаеше за Патусан повече от когото и да било. Повече, мисля, отколкото беше известно и в правителствените кръгове. Не се съмнявам, че той е бил там или на лов за пеперуди, или по-късно, когато, бидейки непоправим, се е опитал да подправи с мъничко романтизъм тлъстите ястия на търговската си кухня. Много малко бяха кътчетата в архипелага, където естественикът не е бил в утрото на тяхното първично битие, преди да се появи там осветлението и дори електричеството — в името на по-висок морал… и… по-крупни печалби. Сутринта след нашия разговор за Джим той спомена на закуска за Патусан, когато аз цитирах думите на бедния Брайърли:

„Нека се зарови на двадесет стъпки в земята и там да си остане.“

Заинтересован, ученият ме погледна внимателно, сякаш бях някакво рядко насекомо.

— Е, и това може да се направи — забеляза той, като сърбаше кафето си.

— Да го погребем някак си — поясних аз. — Разбира се, това не е приятно занимание, но е по-добро от всичко, което може да се измисли за него — такъв, какъвто е той.

— Да, той е млад — отговори Щайн замислено.

— Най-младото човешко същество — потвърдих.

— Schert![2] Ние имаме Патусан — продължи Щайн със същия том. — А жена ми вече е покойница — добави той загадъчно.

Разбира се, аз не знаех тази история, мога само да се досещам, че някога Патусан е бил използуван като гроб за някакъв грях, провинение или нещастие. Но е невъзможно да се заподозре Щайн. Единствената жена, съществувала някога за него, беше малайското момиче, което той наричаше „моята жена принцеса“ или по-рядко, в минути на откровение — „майката на моята Ема“. Каква беше жената, за която той спомена във връзка с Патусан, не мога да кажа, но от намеците му разбрах, че е била хубава и образована — наполовина холандка, наполовина малайка, — с трагична съдба, а може би и само с печална: най-скръбният факт в съдбата й беше несъмнено нейният брак с един малакски португалец, кларк на някаква търговска фирма в холандските колонии. От Щайн научих, че този човек бил в много отношения неприятна, дори отблъскваща личност. Единствено заради жена си Щайн го направил завеждащ търговския пункт на „Щайн и с-ие“ в Патусан, но от търговска гледна точка назначението било несполучливо, поне за фирмата, и сега, когато жена му бе покойница, Щайн не беше далеч от мисълта да изпрати там друг агент. Португалецът — чието име бе Корнелиус — смяташе себе си за много достоен, но подценяван човек, заслужаващ със своите способности по-добро положение. Джим трябваше да го замени.

— Едва ли португалецът ще се махне оттам — забеляза Щайн. — Впрочем това не ме интересува. Само заради жена си аз… Но, изглежда, останала е дъщерята и ако той не пожелае да замине, ще му разреша да живее в старата къща.

Патусан е отдалечен окръг на самостоятелна туземна държава и главното селище носи същото име. Като влезете на четирийсет мили от морето, вие забелязвате — от онова място на реката, където се виждат първите къщи — върховете на два стръмни хълма, които се издигат над горите: те почти се докосват един друг и, изглежда, като че ги разделя дълбока пукнатина — сякаш планината се е разцепила от някакъв мощен удар. Всъщност долината между хълмовете е само една тясна клисура: откъм селището се вижда един неправилно коничен хълм, разцепен на две, и тези две половини са леко отделени. На третия ден от пълнолунието луната, наблюдавана от откритото място пред дома на Джим (когато го навестих, той живееше в много хубава къща, построена в туземен стил), се издигна току зад тези хълмове; под нейните лъчи двете масивни грамади изглеждаха гъсто черни и релефни, а после почти съвършеният диск, ярко светъл, се издигна между стените на пропастта и изплува над върховете, сякаш с някакво тихо тържество се беше изплъзнал от зеещ гроб.

— Чудесна картина — каза Джим, застанал до мене. — Струва си да я види човек, нали?

Във въпроса му прозвуча нотка на гордост, която ме накара да се усмихна, сякаш той взимаше участие в създаването на тази изключителна гледка. Толкова неща бе сътворил в Патусан. А тези работи, изглежда, бяха също тъй недостъпни за неговата намеса, както движението на месеца и звездите.

Това беше невероятно. Ето отличителната черта на онзи живот, в който Щайн и аз го бяхме тласнали несъзнателно, преследвайки само една цел: да го махнем от пътя — забележете, от неговия собствен път. Такава беше нашата главна цел, макар че, да си призная, имаше още един мотив, който леко ми повлия. Готвех се да отида в родината си за известно време и може би по-силно, отколкото сам съзнавах това, исках да наредя Джим, преди да съм заминал. Аз отивах в родината си, а той бе дошъл при мен оттам със своята беда, със своите призрачни надежди, като човек, който се задъхва в мъглата под тежестта на някакъв товар. Не мога да кажа, че някога съм виждал това ясно, дори сега, след като погледнах Джим за последен път; но ми се стори, че колкото по-малко разбирам, толкова по-здраво съм свързан с него в името на онова съмнение, което е неотделимо от нашето знание. Знаех не много повече и за самия себе си. А после, повтарям, ходих в родината си — родина толкова далечна, че всичките й домашни огнища ми се струваха едно-единствено родно огнище, край което и най-скромният от нас има право да отдъхне.

Ние, хилядите странници по пътищата на земята, прославени или никому неизвестни, спечелваме през няколко морета нашата слава, пари или само къшей хляб, но ми се струва, че всеки от нас, когато се връща в родината си, като че ли дава отчет. Връщаме се, за да срещнем там хора, които или са по-високо от нас, или са наши роднини, наши приятели — такива, на които се подчиняваме, и такива, които обичаме. Но дори хората, които нямат нийде никого, най-свободните, самотни, без отговорности и несвързани с никакви връзки, онези, които нямат в родината си нито едно скъпо лице, нито един познат глас — дори те срещат известен дух, който витае в родната страна под небето, във въздуха, в долините и на хълмовете, в полетата, във водата и в листата на дърветата — безмълвен приятел, съдия и вдъхновител. Мислете, каквото искате, но за да изпитате радост, да усетите покой, да познаете истината на родината, трябва да се върнете там с чиста съвест. Всичко това може да ви се стори празна сантименталност; наистина само малцина от нас притежават волята или способността съзнателно да се вглеждат в дълбочината на познатите чувства. Там, в родината, са момичетата, които обичаме, мъжете, които стоят по-високо от нас, там са нежността, дружбата, успехите, радостите! Но… вие трябва да вземете наградата с чисти ръце, иначе тя ще се превърне в мъртви листа, в тръни.

Мисля, че самотните, които нямат свое огнище и привързаност към някого, онези, които се връщат не в своя дом, а в своята страна, при нейния безплътен, вечен и неизменен дух — те най-добре от всички разбират нейната суровост и спасителна сила, благодатта на вековното й право върху нашата вярност, нашето подчинение. Да, малцина от нас разбират, но всички чувствуваме това, казвам „всички“, без да правя някакви изключения, тъй като нямам предвид хората, лишени от чувства. Всяка тревичка има своето място на земята, от която черпи живот и сили, и човекът също е врасъл с корените си в страната, от която черпи своята вяра заедно с живота си.

Не зная доколко Джим разбираше това, ала зная, че той чувствуваше смътно, но дълбоко повика на тази истина или на тази илюзия — наречете я, както искате, разликата не е голяма и никак не е съществена. Въпросът е там, че Джим се налагаше с достойнствата на своето чувство. Сега той никога не би се върнал у дома. Никога. И да беше способен за бурна проява на чувства, момъкът би потрепнал при тази мисъл и би принудил и вас да потрепнете. Но той не беше от тези хора, макар че бе по свой начин красноречив. При мисълта да се върне в отечеството Джим изпадаше във вцепенение, навел глава и издал напред устни; прямите му сини очи мрачно блестяха под намръщените вежди, сякаш пред него изникваше нещо непоносимо, нещо отвратително. Въображението работеше под този як череп, покрит с гъсти, къдрави коси.

Що се отнася до мен, аз съм лишен от въображение (в противен случай щях с по-голяма увереност да говоря днес за Джим). И не твърдя обратното, макар да си представях, че духът на страната, който се издига над белите скали на Дувър, пита мен, върналия се в родината, така да се каже, без счупени кости, какво съм направил с по-малкия си брат. Не бих могъл да сторя такава грешка. Знаех много добре; че Джим е един от онези, за когото няма да ми задават никакви въпроси: срещал съм и по-добри хора, които са си отивали, изчезвали, изгубвали напълно, без да породят никакъв проблясък на любопитство или съжаление. Духът на страната, както подобава на един властелин на великите инициативи, не проявява грижа за безбройните простосмъртни. Тежко на изостаналите! Ние съществуваме само дотогава, докато се държим заедно. А той в известен смисъл бе изостанал, откъснал се, но съзнаваше това така болезнено, че изглеждаше трогателен: така напрегнатият живот на човека прави неговата смърт по-трогателна от смъртта на дървото. Случайно се бях оказал край този момък и случайно се бях трогнал. Ето всичко, което може да се каже за това. Бях загрижен как Джим ще изплува отново. Би ми било болно, ако той например започнеше да пие. Земята е толкова малка, че се страхувах да не би някой ден да го срещна като мръсен скитник с мътни очи и подпухнало лице, платнени обувки без подметки и в дрипи, които висят от лактите му. И този скитник, бидейки стар познат, ще ми поиска пет долара назаем. Известна ви е отвратителната разпуснатост на подобни плашила, които идват при вас от благоприличното минало, техният дрезгав, безгрижен глас, безсрамният им поглед… такива срещи са по-тежки за човека, който вярва в човешката солидарност, отколкото за свещеника срещата с отказалия да се покае преди смъртта си грешник.

Право да ви кажа, това беше единствената опасност, която предвиждах за него и за себе си, но в същото време не се доверявах на слабото си въображение. Можеше да се случи и нещо по-лошо, което не бях в състояние да предвидя. Той не ме оставяше да забравя колко е надарен с въображение, а вие — хората с въображение — можете да отидете по-далеч във всяка посока, като че ви е дадено по-дълго въже на котвата в неспокойния пристан на живота. Такива хора отиват далеч. Те могат да почнат и да пият. Може би със своите опасения аз подценявах достойнствата му. Отде да зная? Дори Щайн можа да каже само това, че Джим е романтик. Аз пък знаех само, че той е един от нас. И защо му трябваше да бъде романтик?

Спирам се тъй дълго на инстинктивните си чувства и смутени размисли, защото остава много малко да се каже за него. Той съществуваше за мен и в края на краищата само чрез мен съществува и за вас. Изведох го за ръка; поставих го на показ пред вас. Бяха ли моите най-обикновени опасения несправедливи? Не мога да кажа — дори сега. Може би вие ще успеете да прецените по-добре, защото една поговорка казва, че зрителите виждат по-ясно играта. Във всеки случай опасенията ми се оказаха неоснователни. Той не тръгна по кривия път — о, не! Напротив, неотклонно се движеше напред и можеше да се разчита на него — това доказва, че той имаше сили, издръжливост и плам.

Трябваше да бъда във възторг, тъй като в тази победа и аз имах участие, но не изпитвам такова удоволствие, каквото би следвало да се очаква. Питам се дали Джим наистина се бе изтръгнал от онази мъгла, в която блуждаеше — фигура интересна, макар немного голяма и със смътни очертания: изостанал войн, който безутешно тъгува за скромното си място в строя. А освен това последната дума още не е казана и може би никога няма да бъде казана. Не е ли нашият живот твърде кратък за онази мисъл, която в бледния ни език представлява, разбира се, единствената и постоянна цел? Престанах да чакам тези последни думи, които — ако бъдеха произнесени — щяха да разтърсят небето и земята. Никога не ни остава време да изречем последната си дума — последната дума на нашата любов, на нашето желание, вяра, разкаяние, покорност, протест, бунт. Не трябваше да се разтърсват небето и земята. Във всеки случай — не от нас, които знаем за тях толкова истини.

Малко думи ми остават да кажа за Джим. Твърдя, че той бе достигнал до величие; но в моя разказ — по-точно в очите на слушателите — неговата извисеност ще изглежда не толкова голяма. Откровено казано, аз се съмнявам не в думите си, а във вашата способност да ги възприемете. Бих могъл да бъда красноречив, ако не се боях, че сте уморили от глад въображението, за да храните тялото си. Не искам да ви обидя; почтено нещо е да нямаш илюзии… то е безопасно… изгодно и… скучно. Обаче е имало време, когато и във вашия живот сте срещали изпитания, когато и вие сте познали онази чаровна светлина, която лумва в припряността на всекидневието, също тъй чудна, както блясъкът на искрите, излизащи от студения камък — и също толкова, уви, недълготрайна!

[1] Патусан — измислена от Конрад област на един от островите на Малайския архипелаг, очевидно Суматра или Борнео. Б.пр. ↑

[2] Прекрасно! (нем.). Б.пр. ↑

Глава двадесет и втора

Спечелването на любов, чест, доверието на хората, гордостта и властта, които придобиваме в резултат на тези завоевания — ето тема за героично повествование. Но на нас ни прави впечатление външната страна на такъв успех, а доколкото става дума за успехите на Джим, те нямаха външна страна. Тридесет мили гори скриваха неговото завоевание от погледа на равнодушния свят, а шумът на белия прибой по крайбрежието бе заглушил гласа на славата. Потокът на цивилизацията сякаш се бе раздвоил на сушата на сто мили северно от Патусан и бе изпратил един ръкав на изток, а друг на югоизток, без да докосне Патусан, неговите равнини и долини, неговите стари дървета и отколешно човечество — Патусан, забравен и изолиран като незначително островче между двата ръкава на могъщата, разрушителна река.

Названието на тази страна се среща често в описанията за пътешествия през далечното минало. Търговците от седемнайсети век са отивали там за пипер, тъй като страстта за пипера, подобно на любовен пламък, е горяла в сърцата на холандските и английските авантюристи от времето на Джеймс Първи. Къде ли не ходили те за пипер! Заради един чувал с пипер били готови да си прережат гърлата без колебание и да продадат на дявола душата си, за която обикновено толкова се грижели; странното упорство на това желание ги карало да презират смъртта в нейните хиляди въплъщения; неизвестни морета, непознати и отвратителни болести, рани, плен, глад, чума и отчаяние. Желанието правело тези хора велики. Кълна се в небето, но ги правело героични и в същото време трогателни в безумния им търг с неумолимата смърт, която налагала своя данък и на млади, и на стари. Изглежда немислимо, че единствено алчността можела да предизвика у хората такова упорство в преследването на целта, такава сляпа настойчивост в усилията и жертвите. И действително онези, които поставяли на карта живота си, рискували всичко заради една оскъдна награда. Те оставяли костите си по далечните брегове, та богатствата да текат към живите в родината. На нас, техните по-малко изпечени приемници, те ни се струват не търговски агенти, а оръдие на съдбата; втурвали се в неизвестността, подчинявайки се на вътрешния си глас, на порива, който пулсирал в кръвта им, и на мечтата за бъдещето. Предизвиквали изумление; и трябва да се признае — били готови да срещнат чудесното. Снизходително го отбелязвали в своите страдания, в лика на моретата, в обичта на чуждите народи, в славата на блестящите владетели.

В Патусан те намерили много пипер и им направили впечатление величието и мъдростта на султана; но кой знае защо, след едно столетие търговията с тази страна позамряла. Може би вече там нямало пипер. Както и да е, сега никой не се интересувал от това; славата угаснала, султанът бил млад, слабоумен човек с два палеца на лявата си ръка и с мизерни средства, изстисквани от нещастното население и ограбени от него от многобройните му чичовци.

Тези сведения, аз, разбира се, получих от Щайн. Той ми назова имената на хората и даде кратко описание на живота и характера на всеки. Бе пълен с данни за тази туземна държава като някакъв официален отчет — обаче неговите сведения бяха много по-занимателни. Кой друг можеше да знае това, ако не той. Щайн търгуваше с много райони, а в някои от тях — както например в Патусан — единствено неговата фирма бе получила от холандското правителство специално разрешение да основе търговска агенция. Правителството имаше доверие в благоразумието му и се предполагаше, че целия риск той поема върху себе си. Хората, които наемаше, също разбираха това, но несъмнено Щайн им плащаше толкова, колкото струваше рискът.

На сутринта, по време на закуската, Щайн говори с мен съвсем откровено. Доколкото му беше известно (по неговите думи последните новини бяха получени преди тринайсет месеца), животът и собствеността в Патусан били изложени на постоянна опасност — условия съвсем нормални за там. В Патусан се водела междуособна война и начело на едните стоял раджа Аланг, най-злият от чичовците на султана, владетелят на реката, който се занимавал с изнудвачество и кражби и потискал местните жители малайци така жестоко, че били заплашени от пълно изтребление; съвсем беззащитни, те нямали възможност дори да се изселят вън от страната, „тъй като — както забеляза Щайн — къде биха могли да отидат и как да го направят“? Несъмнено те нямали дори желание да се изселят. Светът (ограден с високи, непроходими планини) навсякъде бил в ръцете на благородниците по рождение, а този раджа те поне познавали: произхождал от тяхната кралска династия.

По-късно имах удоволствието да се срещна с този благородник. Той беше дребен, мръсен, немощен старец, със зли очи и безволева уста, който гълташе на всеки два часа топче опиум; презрял правилата на приличието, раджата ходеше гологлав и невчесаната му, сплъстена коса падаше върху сбръчкалото му, нечисто лице. По време на аудиенцията той се покачваше на нещо като тясна платформа, издигната в залата; а залата приличаше на стар обор и имаше прогнил бамбуков под, през дупките на който можеше да се видят на дванадесет-петнадесет стъпки дълбочина купчини боклуци и най-различни отпадъци, хвърлени под нея. Ето къде ни прие той, когато, съпроводен от Джим, се явих при него на официално посещение.

В залата имаше около четирийсет души и може би още три пъти по толкова се тълпяха долу в големия двор. Зад гърбовете ни хората непрекъснато влизаха и излизаха, блъскаха се и шепнеха. Няколко младежи с пъстри копринени дрехи блестяха отдалеч; останалите — робите и обикновените поданици — бяха полуголи, в окъсани саронги, изпоцапани с пепел и петна от кал.

Никога не бях виждал Джим толкова сериозен, сдържан, непроницаем, внушителен. Сред тези тъмнолики хора фигурата му на здравеняк, с бял костюм и блестящи светли къдрици, сякаш привличаше слънчевите лъчи, които се процеждаха през цепнатините на затворените капаци на тази мрачна зала със стени от рогозки и тръстиков покрив. Той правеше впечатление на същество от съвсем друга порода. Ако не бяха видели как бе доплавал с кану, можеха да помислят, че е паднал при тях от небето. Обаче той бе пристигнал с една разнебитена лодка еднодръвка и през целия път бе седял (неподвижно, със здраво стиснати колене, страхувайки се да не преобърне лодката) на тенекиения сандък, който му бях дал аз, а на коленете си бе държал револвер морски тип, подарен му от мене при раздялата. Този револвер по волята на провидението или благодарение на някаква налудничава идея, която напълно му подхождаше, а може би и по силата на несъзнателна прозорливост той бе решил да остави незареден. Ето така Джим пътувал срещу течението на река Патусан. Не бихте могли да си представите пристигане по-различно и по-опасно, по-необикновено и случайно, а той пристигнал и съвсем сам. Странно, всички негови постъпки носеха някакъв фатален характер на бягство, на импулсивно, несъзнателно дезертьорство — скок в неизвестността.

Тъкмо случайността на всичко това оказва върху мен особено силно въздействие. Нито Щайн, нито ние имахме ясна представа какво се намира от другата страна, когато ние, изразявайки се метафорично, го хванахме и прехвърлихме без каквито и да е церемонии през стената. В онзи момент исках само да завърша неговото изчезване. Характерно е, че Щайн се ръководеше от сантиментален мотив. Струваше му се, че плаща (предполагам, с добро) свой стар дълг, за който не бе забравил. Действително през целия си живот той особено дружелюбно се отнасяше към хората, пристигащи от Британските острови. Наистина покойният му благодетел беше шотландец и дори се наричаше Александър Макнийл, а родното село на Джим се намираше доста по̀ на юг от река Туийд; но на разстояние шест или седем хиляди мили Великобритания, макар и да не става по-малка, някак се свива в далечината дори за своите чеда и такива подробности изгубват всякакво значение. Намеренията на Щайн бяха толкова великодушни, че аз го помолих най-настоятелно да ги скрива известно време. Чувствувах, че никакви съображения за лична изгода не бива да влияят на Джим; не биваше дори да го подлагаме на риска на такова влияние. Налагаше се да имаме работа с друг вид реалност. Джим се нуждаеше от убежище и трябваше да му бъде предложено убежище, купено с цената на опасност — нищо повече.

За всичко останало бях с него съвсем откровен и (както ми се струваше тогава) дори преувеличих опасността на начинанието. В действителност обаче аз я бях подценил: първият ден на Джим в Патусан едва не станал последен — и щеше да бъде наистина последен, ако Джим не беше така безразсъден или така суров към себе си и бе благоволил да зареди револвера. Когато му излагах невероятния ни план за неговото уединение, помня как упоритата му и тъжна покорност постепенно отстъпваше място на учудването, любопитството, възторга и момчешката възбуда. За такъв случай мечтаеше той. Не можеше да разбере с какво е заслужил това мое… Да го обесят, ако разбира на какво дължи тази… А на Щайн, онзи Щайн, търговецът, който… но, разбира се, на мене той трябва… Прекъснах го. Той говореше несвързано, а благодарността му ми причиняваше неизразима болка. Казах му, че ако е задължен някому, този някой е старият шотландец, за когото никога не е чувал; този шотландец умрял преди много години и след него останал само споменът за гръмовния му глас и грубоватата му честност. Следователно няма на кого да благодари. Щайн дава на младия човек помощ, каквато сам е получил на младини, а аз всичко на всичко споменах само неговото име. Тогава Джим се изчерви и като въртеше в ръката си някаква хартийка, стеснително забеляза, че винаги съм имал доверие в него.

Съгласих се с него и след кратка пауза изразих пожелание да му се удаде да последва моя пример.

— Вие мислите, че не се доверявам на себе си? — със смущение попита Джим, а после измърмори, че човек трябва първо да се прояви. При тези думи лицето му просия и той заяви решително, че няма да имам възможност да се разкайвам за доверието, което… което.

— Не се заблуждавайте — прекъснах го аз. — Не е по силите ви да ме накарате да се разкайвам за нещо.

У мене не можеше да има съжаление; дори и да имаше, това си беше моя лична работа; от друга страна, бих искал да му внуша, че този замисъл, този експеримент — е дело на неговите ръце; той и само той ще носи отговорността.

— Как! Но това е същото, което аз… — запъна се той.

Помолих го да не става глупав, защото видът му беше по-недоумяващ от всякога. Джим бе на път да направи живота си непоносим…

— Така ли мислите? — попита той развълнувано, а след миг доверчиво прибави: — Но нали аз все пак вървях напред? Нима не е така?

Не бях в състояние да му се сърдя. Неволно се усмихнах и му казах, че в отдавнашни времена хората, които са вървели напред по същия начин като него, са ставали отшелници в пустинята.

— По дяволите отшелниците! — възкликна разпалено Джим. Разбира се, против пустинята той не възразяваше.

— Драго ми е да чуя това — казах. Нали тъкмо в пустинята отиваше. Осмелих се да му обещая, че там животът няма да му се стори скучен.

— Да, да — потвърди дълбокомислено той.

Нали бе изразил желание, неумолимо продължавах аз, да се оттегли и да затръшне вратата след себе си.

— Нима? — прекъсна ме Джим мрачно и това настроение го бе обзело от глава до пети като сянка на някакъв минаващ облак. В края на краищата той умееше да бъде удивително изразителен. Удивително! — Нима? — повтори той горчиво. — Не можете да кажете, че съм вдигал заради това прекалено много шум. Аз мога да търпя… само че, дявол да го вземе, вие ми показвате вратата…

— Отлично. Тръгвайте натам — отсякох. Можех да му дам тържествено обещание, че вратата зад него ще се затвори здраво. За неговата съдба, каквато и да беше тя, никой нямаше да знае, тъй като тази страна, въпреки че преживяваше период на гниене, се считаше недостатъчно узряла за намеса в нейните работи. Щом се озовеше там, той сякаш веднага щеше да престане да съществува за външния свят.

Ще му се наложи да стои само на собствените си крака и освен това ще трябва отначало да намери опора за тях.

— Ще престана да съществувам. Точно така! — прошепна Джим сякаш на себе си. Очите му, приковани в моята уста, блестяха.

Ако той е разбрал всички условия, заключих аз, трябва да скочи в първата попаднала му гари и да замине при Щайн, за да получи последните инструкции. И той изхвръкна от стаята, преди да бях завършил думите си.

Глава двадесет и трета

Джим се върна чак на следния ден сутринта бяха го поканили на вечеря и да пренощува там. Той никога не бил срещал такъв чудесен човек като мистър Щайн. В джоба му имаше писмо до Корнелиус (до този същия, който ще бъде уволнен — поясни той и за миг се замисли). После с възторг ми показа един сребърен пръстен — такива пръстени носят туземците, — изтънял от времето и запазил слаби следи от гравиране.

Това било неговата препоръка до стария Дорамин — един от най-влиятелните хора там, важна личност; Дорамин бил приятел на мистър Щайн в страната, където немецът бе имал толкова приключения. Мистър Щайн го нарекъл „боен другар“. Добре звучи — боен другар! Нали? И не е ли истина, че мистър Щайн учудващо добре говори английски? Казал, че научил английски на остров Целебес. Ужасно забавно, нали? Той говори с акцент — гъгниво — забелязал ли съм това? Този същият Дорамин му дал пръстена. Като се разделили за последен път, те си разменили подаръци. Нещо като обет за вечна дружба. На Джим се харесало това, а на мен харесва ли ми? Трябвало много бързо да избягат от страната, когато Мохамед… Мохамед… как му беше презимето… бил убит. На мен сигурно ми е известна тази история. Гнусно предателство, нали?

Джим говори в такъв дух, без да млъкне, и забрави да се храни, хванал ножа и вилицата (бе ме заварил на закуска); бузите му леко почервеняха, а очите потъмняха, което у него беше признак на възбуда. Пръстенът беше нещо като препоръчително писмо („за такива неща се говори в книгите“ — одобрително добави той) и Дорамин ще направи за него всичко, каквото може. Мистър Щайн веднъж спасил живота на този човек съвсем случайно, но той, Джим, остава на особено мнение за това. Мистър Щайн е човек тъкмо за такива случаи. Дребна работа! Случайно или нарочно, но за него — за Джим — това ще бъде добра служба. Той се надява от все сърце, че чудесният дядка още не се е отправил при праотците си. Мистър Щайн не могъл със сигурност да му каже това. Не бил получавал никакви сведения повече от година. Там постоянно се биели помежду си, а реката била затворена. Дяволски неудобно, но не е беда! Той, Джим, ще намери пролука и ще се промъкне.

Момъкът ми направи впечатление, дори ме изплаши с възбудената си бъбривост. Беше разговорчив като някакво момче преди дълга ваканция, която му открива възможност за всякакви палавости, а подобно настроение у възрастен човек, и то при такива обстоятелства, изглеждаше някак ненормално, малко налудничаво и опасно. Вече бях готов да го помоля да се отнесе към работата по-сериозно, когато той изведнъж остави ножа и вилицата (почна да се храни… или по право несъзнателно да гълта храната) и зашари с пръсти около чинията си. Пръстенът! Пръстенът! Къде е, дявол да го вземе. Ах, ето го… Джим го стисна в големия си юмрук и опита един след друг всичките си джобове. Господи! Да не би да го изгуби… Той трескаво мислеше, загледан в стиснатия си юмрук. Дали да окачи пръстена на врата си… И тозчас Джим се зае с това: измъкна парче канап, което приличаше на връзка от обувка. Готово. Така е добре! Дявол знае какво би станало, ако… Тук Джим като че ли за пръв път забеляза израза на лицето ми и се поукроти. Може би аз не разбирам — каза той с наивна сериозност — какво значение придава на този подарък. За него пръстенът бил залог за дружба — хубаво е да имаш приятел! На него му било известно нещичко за това. Джим изразително ми кимна с глава и потъна в мълчание, играейки си замислено с трохите по покривката.

— Да затръшне вратата — добре казано! — възкликна младежът и като скочи, закрачи из стаята; извиването на главата му, раменете, бързите, нервни крачки ми напомняха онази вечер, когато той крачеше по същия начин и се изповядваше, обясняваше — наречете го, както искате, — живееше пред мен в сянката на собствения си малък облак и с несъзнателна прозорливост черпеше утеха от самия извор на скръбта. Това беше същото настроение и същевременно — друго: също както някой вятърничав приятел днес ви води по верен път, а само след един ден безнадеждно изгубва пътя, макар очите му да са си същите, походката същата, стремежите същите. Походката на Джим беше уверена, блуждаещите, потъмнели очи сякаш търсеха нещо в стаята. Стори ми се, че единият му крак стъпва по-тежко от другия — може би за това бяха виновни обувките: ето защо походката му беше като че ли неравна. Едната си ръка бе пъхнал дълбоко в джоба, с другата жестикулираше, размахвайки я над главата си.

— Да затръшне вратата! — извика Джим. — Очаквах го. Ще ви покажа за в бъдеще… Аз… Аз съм готов на всичко… За такъв случай съм мечтал…

Боже мой, да се измъкна от всичко! Най-после успех. Вие ще видите. Аз…

Джим безстрашно отметна глава и, да си призная, за пръв и последен път в нашето познанство неочаквано изпитах към него неприязън. За какво беше това самоизтъкване? Той крачеше из стаята, като размахваше глупаво ръка и непрекъснато опипваше пръстена под дрехите на гърдите си. Какъв смисъл имаше да тържествува човек, че е назначен за търговски агент в една страна, където няма никаква търговия? Защо да хвърля предизвикателство към цялата вселена? Не с такова настроение трябваше да се подхожда към една нова работа; такова настроение, казах аз, не му подобава… пък и на всеки друг.

Джим се спря пред мен. Действително ли мисля така? — попита той съвсем не усмирен и в усмивката му изведнъж ми се стори, че има нещо дръзко. Но нали бях с двайсет години по-възрастен от него? Младостта е дръзка: това е нейно право, нейна потребност; тя трябва да утвърди себе си, а всяко самоутвърждение в този свят на съмнения представлява предизвикателство и дързост.

Джим се оттегли в един от по-далечните ъгли, а после се върна, за да — изразявам се образно — ме разкъса. Говорех му така, защото дори аз, който бях така добър към него — дори аз помнех онова, което се бе случило с него. Защо да цитираме тук останалите… света? Какво чудно има, ако той иска да се махне… да си отиде оттук завинаги? А аз говорех за подходящо настроение!

— Работата не е там какво помня аз или какво помни светът — извиках. — Вие, вие именно го помните!

Джим не се предаваше и с жар продължи:

— Да забравя всичко… всички, всички… — Като понижи глас, той добави: — Но вас?

— Да, и мене също, ако това ви помогне — също тъй тихо отвърнах.

След тези думи ние още известно време седяхме безмълвни и унили като при пълно изтощение. После той сдържано ми съобщи, че мистър Щайн го посъветвал да почака един месец, за да си изясни ще може ли да остане там, преди да започне постройката на новата къща за него; така щели да се избягнат „излишни разходи“. Мистър Щайн понякога употребяваше такива странни изрази… „излишни разходи“ — добре казано… Да остане?… Но разбира се! Той ще остане. Само да пристигне там и готово. Ще отговори, че ще остане. Никога няма да си отиде. Няма да е трудно да остане.

— Не бъдете безразсъден — казах, разтревожен от заплашителния му тон. — Ако останете там дълго, ще почне да ви се иска да се върнете.

— Да се върна — за какво? — разсеяно попита Джим, спрял поглед върху циферблата на стенния часовник.

Като помълчах, попитах:

— Значи, никога?

— Никога — повтори той замислено, без да ме гледа; после изведнъж потрепна: — Господи! Два часът, а в четири отплавам!

Това беше истина. Бригантината на Щайн заминаваше същия следобед на запад. Джим трябваше да пътува с нея, а не бяха дадени никакви разпореждания да се отложи отплаването. Мисля, че Щайн бе забравил. Джим трескаво започна да прибира нещата си, а аз тръгнах към своя кораб, където той обеща да се отбие за малко на път за бригантината, намираща се във външния рейд. И се появи запъхтян, с малък кожен куфар в ръка. Това не му подхождаше и аз му предложих стария тенекиен сандък: смяташе се, че не пропуска вода или поне влага. Вещите си Джим прехвърли много лесно: изтръска съдържанието на куфара, както се изтръсква чувал пшеница. Забелязах три книги: две малки с тъмна подвързия и една дебела, зелена, със златни букви — съчиненията на Шекспир. Тя струваше половин крона.

— Вие четете това? — попитах.

— Да. Прекрасно повишава настроението — бързо отговори той.

Порази ме такава оценка, но нямаше време за разговор върху Шекспир. Тежък револвер и две малки кутии с патрони лежаха на малката ми масичка.

— Моля ви, вземете това — рекох. — Може би то ще ви помогне да останете там.

И още не изрекъл тези думи, разбрах какъв зловещ смисъл може да им се придаде.

— Ще ви помогне да стигнете дотам — с разкаяние се поправих.

Обаче Джим не се обезпокои от мрачното значение на думите ми; като ми поблагодари горещо, той се втурна навън и ми подхвърли през рамо:

— Сбогом!

Чух гласа му отвъд борда на кораба: той подканяше гребците си да карат по-бързо; погледнах през един от задните илюминатори и видях как лодката заобикаля кърмата. Джим седеше на наклонилия се нос и като викаше и жестикулираше, подканяше гребците си да гребат по-бързо; в ръката си държеше револвер, сякаш се целеше в техните глави. В паметта ми ще останат завинаги изплашените лица на четиримата яванци: с бясна сила те натискаха веслата и гледката скоро изчезна от очите ми. Тогава се обърнах и първото нещо, което видях, бяха двете кутии с патрони на масата. Беше забравил да ги вземе.

Заповядах незабавно да ми приготвят гичката[1], но гребците на Джим, убедени, че животът им виси на косъм, докато в лодката седи този побъркан човек, се носеха с невероятна бързина; не успях да измина и половината разстояние между двата кораба, когато Джим вече се прехвърляше през парапета и вдигаха сандъка му на борда. Всички платна на бригантината бяха разхлабени, най-долното платно на гротмачтата бе поставено и брашпилът затрака; когато стъпих на палубата, капитанът — пъргав, дребен мелез на около четиридесет години, със син фланелен костюм, с кръгло лице с цвета на лимонена кора, с живи очи и редки черни мустачки, които висяха от двете страни на дебелите му тъмни устни — тръгна към мен с усмивка. Въпреки самодоволния си и весел вид той се оказа човек, измъчен от много грижи. Когато Джим за миг слезе долу, капитанът каза в отговор на някаква моя забележка:

— О, да! Патусан!

Той щял да закара джентълмена до устието на реката, но „в никакъв случай няма да тръгне нагоре“. Силните му английски фрази, изглежда, бяха взети от някакъв речник, съставен от луд човек. Дори самият мистър Щайн да пожелаел той да тръгне нагоре по реката, капитанът щял „най-почтително“ да откаже (вероятно той искаше да каже „вежливо“, а впрочем дявол го знае какво всъщност искаше да каже!), „имайки предвид безопасността на имуществото“. В случай че откажат да приемат възражението му, щял да подаде молба за оставка. Преди година бил там за последен път и макар мистър Корнелиус „с много дарове да печелел милостта“ на раджа Аланг и на „коренното население“ в условията, който за търговията били „като пелин в устата“, на връщане по реката корабът бил непрекъснато обстрелван откъм горите от „безотговорни групи“; а матросите, за да спасят кожата си, побързали да се изпокрият в по-сигурните кътчета на кораба и бригантината едва не се натъкнала на плитчина, където „я заплашвала гибел, неподлежаща на описание“.

Злобата, пробудила се при този спомен, и гордостта, с която капитанът слушаше плавната си реч, сякаш се бореха за надмощие на широкото му, простовато лице. Той ту се мръщеше, ту се усмихваше и с удоволствие следеше какво впечатление оставя върху мен неговата бъбривост. Тъмни бръчки бързо накъдриха гладката повърхност на морето и бригантината с вдигнат формарсел[2] и поставена напреко гротрея[3] сякаш недоумяващо бе застинала сред набразденото море.

После капитанът, скърцайки със зъби, ми довери, че раджата бил „смешна хиена“ (не зная защо му бе дошла в главата думата „хиена“), а понякога пък бил „много по-хитър от крокодил“. Като гледаше с крайчеца на окото екипажа, който работеше на носа, той даде воля на красноречието си и сравни Патусан с „клетка на зверове, разярени от дълго неразкаяние“. (Вероятно искаше да каже „безнаказаност“.)

Капитанът не възнамерявал (това той изрече твърде високо) „умишлено да се подлага на ограбване“. Проточените викове на хората, които почваха да изтеглят котвата, стихнаха и той понижи глас.

— Стига ми вече този Патусан! — енергично заключи той.

Както по-късно научих, капитанът веднъж бил толкова непредпазлив, че го завързали с ротангово въже[4] през врата за един стълб, забит в средата на кална яма пред дома на раджата. В такова неприятно положение той прекарал по-голямата част от деня и цялата нощ, но има основание да се предполага, че просто са искали да се пошегуват с него. Известно време капитанът размишлява за този страшен спомен, а после свадливо се отнесе към един матрос, който отиваше към кормилното колело. Като се обърна отново към мене, капитанът заговори разумно, безстрастно. Ще откара джентълмена до устието на реката край Бату Кринг (град Патусан — забеляза той — се намира на разстояние трийсет мили навътре в страната). Според него — продължи той с вял, безразличен тон, който смени предишната му бъбривост — джентълменът в дадения момент вече е „подобен на труп“.

— Какво? Какво говорите? — побързах да попитам аз.

Капитанът прие страшен вид и безупречно показа как нанасят удар с нож в гърба.

— Все едно, че е умрял — поясни той с непоносимо самодоволство, зарадван от своята прозорливост. Зад гърба му видях Джим, който мълчаливо ми се усмихна и вдигна ръка, възпирайки напиращото да се откъсне от устните ми възклицание.

После, докато мелезът важно крещеше разпорежданията си, докато реите се извиваха със скърцане и се вдигаше тежката верига, Джим и аз, останали сами към подветрената страна на грота, си стиснахме ръка и набърже разменихме прощални думи. В сърцето ми вече нямаше онова смътно недоволство, което съществуваше заедно с интереса към съдбата на момъка. Нелепият брътвеж на мелеза сякаш подсили опасностите в пътя на Джим повече, отколкото грижливите предупреждения на Щайн да се пази. Този път онази официалност, която съществуваше винаги в нашите разговори, бе изчезнала; предполагам, че нарекох Джим „мило момче“, а той, изразявайки своята благодарност, ме нарече „стари приятелю“, сякаш рискът, на който се подлагаше, изравняваше нашата възраст и чувства. Това беше миг на искрена и дълбока близост — неочаквана и мимолетна като проблясък на някаква вечна, спасителна истина. Джим се мъчеше да ме успокои, като че беше по-зрелият от двама ни.

— Добре, добре — припряно и с чувство говореше той. — Обещавам да бъда предпазлив. Да, няма да рискувам. Никакъв риск. Разбира се, не. Искам да стигна дотам. Не се безпокойте. Господи! Чувствувам се така, като че нищо не би могло да ме уязви. Как! Та нали в думата „върви!“ има голяма сполука. Няма да проваля такъв прекрасен случай…

Прекрасен случай! Да, случаят беше наистина прекрасен, но нали самите хора създават случаите — как тогава можех да бъда сигурен? Самият Джим каза това; дори аз… дори аз помнех, че неговото… неговото нещастие говори против него. Това беше истина. И най-добре от всичко за него беше да замине.

Моята гичка попадна в килватера на бригантината и аз ясно виждах Джим; той стоеше на кърмата в лъчите на клонящото към залез-слънце и размахваше високо над главата си фуражката. Чух неясен вик:

— Вие… пак… ще получите вест… за мене!

„За мене“ или „по мене“. Блясъкът на морето под краката му заслепяваше очите ми и аз не можех да го виждам добре. Винаги бях обречен да го виждам неясно, но, уверявам ви, нито един човек не можеше да бъде по-малко „подобен на труп“, както се бе изразил онзи грачещ гарван — капитанът мелез. Виждах дребното лице на мелеза, което по форма и цвят приличаше на зряла тиква; то се подаваше под лакътя на Джим. Мелезът също дигна ръка, сякаш се готвеше да нанесе удар. Absit omen![5]

[1] Гичка — тясна, бързоходна лодка. Б.пр. ↑

[2] Формарсел — платно на фокмачтата. Б.пр. ↑

[3] Гротрея — хоризонтална дървена греда на гротмачтата, на която се обтяга долната част на платното. Б.пр. ↑

[4] Въже от влакната на ротанг (вид азиатска палма). Б.пр. ↑

[5] Дано не се сбъдне това предзнаменование! (лат.). Б.пр. ↑

Глава двадесет и четвърта

Брегът на Патусан (видях го близо две години по-късно) е прав и мрачен и е обърнат към мъглявия океан. Червени пътеки, подобни на водопади от ръжда, се спускат под тъмнозелените листа на храстите и пълзящите растения, които обличат ниските скали. Блатисти равнини се простират край устията на реките, а отвъд необятните гори се възправят назъбени сини върхове. Недалеч от брега има верига острови — тъмни, подобни на трохи сред морето, те рязко се открояват въз вечната омара като отломки от стена, пробита от вълните.

Край Бату Кринг — един от ръкавите на устието — се намира рибарско село. Реката, затворена толкова дълго, беше по онова време открита за плаване и малката шхуна на Щайн, с която пристигнах, в продължение на тридесет и шест часа вървя срещу течението, без да бъде подложена на обстрел от страна на „безотговорни групи“. Такива обстрели бяха вече отминали в историята, ако можеше да се вярва на възрастния старейшина от рибарското село, който се качи за лоцман на шхуната. Той говори с мен (втория бял човек, когото виждаше през живота си) доверчиво и предимно за първия видян от него бял. Наричаше го туан Джим и тонът му ми направи впечатление на странно съчетание на фамилиарност и благоговение. Те — жителите на това село — били под особеното покровителство на този господар; което говори за факта, че Джим не можеше да таи в гърдите си мъст. Старецът ме уверяваше, че ще чуя за Джим, и думите му се сбъднаха. Да, аз чух за него. Бе се появила вече мълвата, че приливът почнал два часа по-рано, сякаш за да му помогне да заплава срещу течението на реката. Бъбривият старец сам управлявал кануто и се учудил на такова феноменално явление. Освен това всичката слава принадлежала на неговото семейство. Гребели синът и зет му, ала те били неопитни младежи и не забелязвали бързия ход на кануто, докато старецът не им посочил този изумителен факт.

Пристигането на Джим в рибарското село било истинска благодат; но за тях, както и за много от нас, благодатта се предхожда от ужаси. Толкова поколения се бяха сменили от времето, когато последният бял човек бе минал по реката, че самата традиция бе вече забравена. Появата на това същество, което паднало от небето при тях и искало неумолимо да го отведат в Патусан, предизвикало тревога; неговата настойчивост плашела; щедростта му изглеждала повече от подозрителна. Такова нещо било съвсем непознато за тях. Какво ще каже раджата? Как ще се разправи той с тях? Голяма част от нощта преминала в дълго съвещание, но непосредственият риск да си навлекат гнева на този странен човек бил толкова голям, че най-сетне приготвили една разнебитена лодка-еднодръвка. Жените скръбно запишели, когато лодката се отделила от брега. Безстрашната стара вещица проклела непознатия.

Той седял, както вече ви казах, на своя тенекиен сандък, държейки на коленете си празния револвер. Седял нащрек — такова напрежение изморява повече от всичко — и пристигнал така в страната, където му било съдено да се прослави с подвизите си от сините върхове до бялата лента на прибоя край брега. След първия завой на реката Джим изгубил от очите си морето с неговите неуморни вълни, които вечно се издигат, хлътват и изчезват, за да се издигнат отново — вечен символ на борещото се човечество. Пред себе си той видял неподвижните гори, пуснали корени дълбоко в земята, стремящи се към слънчевата светлина, вечни сред тъмното могъщество на своите традиции, като самия живот. А неговият благоприятен случай, загърнат с покривало, седял до него като източна невеста, която чака ръката на господаря да й смъкне булото. Той също бил наследник на тъмната и могъща традиция!

Обаче Джим ми каза, че никога дотогава не се е чувствувал така потиснат и изморен, както в това кану. Не смеел да мръдне и само лекичко протягал ръка, за да достигне черупката от кокосов орех, която плавала в краката му, и с най-голяма предпазливост поизгребвал водата. Тогава разбрал колко твърда седалка е капакът на тенекиения сандък. Джим имаше желязно здраве, но няколко пъти през това пътуване усетил да му се завива свят и от време на време в промеждутъците на замайващите тръпки смътно си мислел какви ли мехури ще има на гърба си от палещото слънце. За да се развлече, Джим почнал да гледа напред към някакъв кален предмет, който лежал на края на водата, и се мъчел да отгатне дали е дънер или алигатор. Но скоро зарязал това развлечение. Нищо забавно нямало в него: предметът винаги се оказвал алигатор. Един от тях цопнал в реката и едва не преобърнал кануто. След миг Джим забравил и тази случка. Затова пък след дълъг, отегчителен път той бил много благодарен на едно стадо маймуни, които се спуснали до самия бряг и изпратили лодката с ядовити крясъци. Ето по какъв път вървял Джим към величието — истинското величие, което някога е достигал един човек. Той жадувал за залеза на слънцето, а в същото време тримата гребци се готвели да изпълнят замисления план — да го предадат на раджата.

— Трябва да съм се побъркал от умора или съм позадрямал — каза Джим. Но първото нещо, което забелязал било, че кануто се приближава към брега. Тогава веднага разбрал, че горите останали назад; в далечината напред се виждали смътно първите къщи, а вляво — някаква ограда; неговите гребци скочили едновременно на едно ниско място на брега. Той инстинктивно скочил след тях. Отначало помислил, че те бягат поради някаква странна прищявка, но след това чул възбудени викове, разтворила се една врата и цяла тълпа тръгнала насреща му. В същото време лодка с въоръжени хора изникнала в реката и се изравнила с неговото празно кану, като му отрязала по този начин пътя за отстъпление.

— Бях, знаете ли, твърде изумен, за да остана хладнокръвен, и ако револверът ми беше зареден, щях да застрелям някого — може би двама-трима души, и тогава щеше да настъпи моят край. Но той не беше зареден…

— Е, може би е трябвало все пак да застреляте някого.

— Невъзможно бе да се сражавам срещу цялото население, а пък не исках да вървя към тях така, като че се боя за живота си — каза Джим и в очите му блесна мрачно упорство.

Премълчах факта, че на тях им е било неизвестно дали е зареден револверът или не.

— Както и да е, но револверът не беше зареден — повтори той добродушно. — Спрях се и ги попитах каква е работата. Те бяха като онемели. Видях как няколко души отнасяха моя сандък. Дългокракият стар негодник Касим — утре ще ви го покажа — изтича напред и забърбори, че раджата искал да ме види. Казах „Добре“. Аз също исках да го видя; просто влязох през онази врата на оградата и… ето ме тук.

Джим се засмя и изведнъж с неочаквана възбуда попита:

— А знаете ли какво е най-хубавото в това? Ще ви кажа. Съзнанието, че ако ме бяха изгонили оттук, не аз, а Патусан щеше да изгуби.

Така говореше той с мен пред своя дом в онази вечер, за която споменах — след като бяхме гледали как луната изскача над пропастта между хълмовете като някакъв призрак от гроб; лунното сияние бе студено и бледо като мъртва слънчева светлина. Има нещо страховито в светлината на луната; в нея се крие цялата безстрастност на лишената от тяло душа и някаква неразгадаема тайна. В сравнение с нашите слънчеви лъчи, които — каквото и да твърдят хората — притежават всичко, с което живеем, лунната светлина е същото, каквото е ехото в сравнение със звука: печална или насмешлива нота — това остава измамно и неясно. Лунната светлина лишава всички материални форми — сред които в края на краищата живеем — от тяхната реална същност и им придава зловеща призрачност дори само със своите сенки. А сенките около нас бяха твърде реални и Джим, който стоеше до мене, изглеждаше много зелен, сякаш нищо — дори окултната власт на лунната светлина — не можеше да го лиши от реалност в моите очи. Може би всъщност нищо не можеше да го уязви сега, след като бе издържал атаката на тъмните сили. Всичко беше безмълвно, всичко бе неподвижно; дори реката, приспала в прегръдките си лунните лъчи, приличаше на съвсем неподвижно езеро. По това време приливът беше във връхната си точка — момент на пълно затишие, което подчертаваше изолираността на това затънтено кътче от земята. Къщите — които се трупаха покрай широката сияеща ивица, недокосната от водните бръчки или от отблясъците — се бяха проточили към водата като редица гъсти, неясни, сиви, сребристи купчинки, слизащи се с черните грамади на сенките; те приличаха на призрачно стадо от безформени твари, бързащи напред, за да се напият с вода от призрачния и безжизнен поток. Тук-таме зад бамбуковите стени проблясваше червена светлинка, топла като жива искра, и тази светлинка извикваше мисълта за човешката привързаност, за подслон и отдих.

Джим призна, че често гледал как гаснат една след друга тези мънички, топли светлинки; обичал да наблюдава как хората си лягат да спят, уверени в сигурността на утрешния ден.

— Спокойно е тук, нали? — попита той. Не се отличаваше с красноречие, но следващите му думи имаха дълбок смисъл: — Погледнете тези къщи, няма нито една, където да не ми вярват. Аз ви казах, че ще се задържа тук. Попитайте който искате мъж, жена, дете… — Той млъкна. — Е, все пак съм годен за нещо.

Побързах да забележа, че в края на краищата Джим е трябвало да дойде до такова заключение. Уверен съм в това, добавих аз. Той поклати глава.

— Уверен? — Младежът леко ми стисна ръката над лакътя. — Е… значи сте били прав!

Окриленост, гордост, едва ли не благоговение се чувствуваха в тихото му възклицание.

— И само като си помисля какво значи това за мен! — рече възторжено той. После отново ми стисна ръката. — А вие ме питахте мисля ли да заминавам. Боже! Аз да замина! Особено сега, след като ми казахте, че мистър Щайн… Да замина! Как! Та нали тъкмо от това се страхувах. Това би било… по-тежко от смърт. Не, кълна се в честта си! Не се смейте. Длъжен съм да чувствувам — всеки ден, всеки път, когато отворя очи, — че хората ми вярват… че никой няма право… разбирате ли? Да замина! Къде? Защо? Какво ще търся другаде?

Бях му съобщил (всъщност това беше и целта на моето посещение) за намерението на Щайн да му подари къщата и запаса от стоки при такива условия, че сделката да бъде напълно редовна и валидна.

Отначало той почна да сумти и да подскача.

— По дяволите вашата деликатност! — извиках аз. — Това съвсем не се дължи на Щайн. Дават ви онова, което сам сте постигнали. И задръжте вашите забележки за Макнийл… когато го срещнете на оня свят. Надявам се, че няма да бъде скоро.

Той трябваше да приеме моите доводи, тъй като всичките му завоевания: доверието, славата, дружбата, любовта — го бяха направили не само господар, но и пленник. С очите на собственик гледаше той тихата вечер, реката, къщите, вечния живот на горите, гордостта на своето сърце; всъщност по-скоро те владееха него, бяха го направили своя собственост, включително и най-съкровените му мисли, пулса на кръвта му и неговото дихание.

Имаше с какво да се гордее. Аз също се гордеех — гордеех се с него, макар да не бях толкова уверен в баснословните изгоди на сделката. Това беше удивително. Не за безстрашието му мислех аз. Колко малко значение му придавах, сякаш то представляваше нещо твърде условно, за да бъде най-главното! Не, повече ме бяха поразили другите таланти, които бе проявил. Джим ми доказа, че бе преценил правилно непознатата обстановка, доказа своята интелектуална острота в тази сфера на мисълта. А неговата готовност! Изумително! И всичко това се бе проявило у него съвсем естествено, като острото обоняние на породист копой. Той не беше красноречив, но мълчанието му беше изпълнено с достойнство и голяма сериозност лъхаше от неговата негладка реч. Той все още се изчервяваше както преди. Но понякога откъсналата се дума или фраза от устата му показваха колко дълбоко, колко благоговейно се отнася към онази работа, която му беше дала увереност, че ще получи реабилитация. Ето защо момъкът, изглежда, обичаше тази страна и тези хора — обичаше ги с някакъв отчаян егоизъм, със снизходителна нежност.

Глава двадесет и пета

— Ето къде ме държаха в плен три дни — шепнеше ми Джим (в деня на нашето посещение при раджата), когато бавно си пробивахме път през благоговейно шумната тълпа на поданиците, събрали се в двора на Тунку Аланг. — Мръсно място, нали? И ми даваха да ям само когато вдигнех шум, но и тогава получавах една паничка ориз и една печена рибка, малко по-голяма от бодливка… дявол да го вземе! Господи, как бях гладен, когато се разхождах напред-назад в тази воняща бърлога, а ей тези негодници ми тикаха канчетата си под носа! Предадох вашия знаменит револвер веднага щом ми го поискаха. Отървах се от него на драго сърце. Имах глупав вид, като се разхождах, стиснал в ръка празния револвер.

В този момент застанахме пред раджата и в присъствието на човека, при когото неотдавна е бил пленник, Джим стана невъзмутимо сериозен и любезен. О, той се държеше великолепно! Иска ми се да се смея, когато си спомня това. Джим обаче ми се стори и внушителен. Старият, непочтен Тунку Аланг не можеше да скрие страха си (той съвсем не беше герой, макар да обичаше да разказва за буйната си младост), но в същото време се отнасяше към бившия си пленник със сериозно доверие. Забележете! Доверяваха му се дори там, където трябваше най-силно да го мразят. Джим — доколкото можах да разбера от разговора — се възползува от случая, за да прочете една нотация. Няколко бедни селяни били причакани и ограбени на път за дома на Дорамин; те носели смола или пчелен восък, който искали да заменят с ориз.

— Крадецът не е никой друг, а самият Дорамин! — извика раджата. Като че ли някаква ярост се бе вселила в изтощеното му, крехко тяло. Той се гърчеше на своята рогозка, жестикулираше и подритваше, тресеше рошавата си грива — свирепо въплъщение на яростта. Хората около нас се пулеха и трепереха.

Джим заговори. Доста дълго, решителен и хладнокръвен, той развива мисълта, че не трябва да се пречи на човека честно да добива храна за себе си и за своите деца. Раджата седеше на подиума като шивач на тезгяха си, бе отпуснал длани на коленете си, ниско навел глава и втренчено, през космите на прошарената коса, които падаха на очите му, гледаше Джим. Когато Джим млъкна, настъпи дълбока тишина. Сякаш никой не дишаше, не се чуваше нито звук. Накрая старият раджа слабо въздъхна, вдигна рязко глава и бързо рече:

— Чуваш ли, мой народе! Това повече да не се повтаря.

Заповедта бе приета в дълбоко мълчание. Някакъв доста масивен човек, който очевидно се ползуваше с доверието на раджата, с умни очи, със скулесто, широко и много тъмно лице, весел и услужлив (по-късно научих, че това бил палачът), ни поднесе две чаши кафе на месингов поднос, който взе от ръцете на един слуга.

— Вие не трябва да пиете — бързо избърбори Джим.

Отначало не разбрах смисъла на думите му и само го погледнах. Той отпи голяма глътка и седна невъзмутим, държейки в лявата си ръка чинийката. В миг ме обзе силно раздразнение.

— Защо, дявол да го вземе — прошепнах аз, като му се усмихвах любезно, — ме подлагате на такъв глупав риск?

Разбира се, нямаше изход и аз изпих кафето, а Джим нищо не ми отговори и скоро след това си отидохме. Докато вървяхме през двора към нашата лодка, придружени от умния и весел палач, Джим каза, че много съжалява. Разбира се, рискът бил малък. Лично той не се страхувал от отрова. Почти никакъв риск. Уверяваше ме, че го считат в значително по-голяма степен полезен, отколкото опасен и следователно…

— Но раджата ужасно се бои от вас. Това е съвсем ясно за всеки — доказвах аз, да си призная, доста хапливо и през цялото време с безпокойство очаквах да започнат страшните гърчове. Бях много възмутен.

— Ако искам да принеса тук полза и да запазя положението си — каза Джим, сядайки до мене в лодката, — трябва да рискувам: и върша това поне веднъж в месеца. Мнозина вярват, че ще го направя — заради тях. Страхува се от мен! Точно така. По всяка вероятност той се бои от мене, защото аз не се боя от неговото кафе.

После Джим ми показа едно място в северния край на оградата, където заострените краища на няколко колове бяха счупени.

— Тук прескочих оградата на третия ден от пристигането си в Патусан. Още не са забили нови колове. Хубав скок, а?

След миг минавахме устието на една кална рекичка.

— А тук направих втория скок. Тичах и без да спирам, скочих, но не достигнах брега. Мислех — тук ще оставя костите си. Загубих си обувките, като се мъчех да се измъкна от калта. И през цялото време мислех колко ще бъде лошо, ако ме ранят с някое от техните проклети дълги копия, докато се мъча да се измъкна от калта. Помня как зле се чувствувах, когато се валях в тинята. В устата ми горчеше, сякаш бях сдъвкал нещо гнило.

Ето как стояла работата… А неговият благоприятен случай тичал край него, скачал през оградата, мъчел се да се измъкне от тинята… и все още бил загърнат с покривало. Вие разбирате — само защото той така неочаквано се бе появил, те не бяха го проболи веднага с крисовете[1] си, нито го бяха хвърлили в реката. Той беше в ръцете им, но те като че бяха под властта на някакво привидение, призрак, знамение. Какво означаваше неговата поява? Как трябваше да постъпят? Не е ли твърде късно да се примирят с него? Не е ли по-добре да го убият без повече протакане? Но какво ще последва сетне? Старият негодник Аланг едва не се е побъркал от страх и колебание какво решение да вземе. Няколко пъти съвещанието се прекъсвало и съветниците презглава се хвърляли към вратите и побягвали по верандата. Казват, че един дори скочил долу от петнадесет стъпки височина и си счупил единия крак. Царственият управник на Патусан пък проявявал странни навици: във всеки горещ спор вмъквал хвалебствени тиради, а като се разпалел, почвал да размахва своя крис и скачал стремително от подиума си. Но с изключение на такива прекъсвания споровете за съдбата на Джим продължавали ден и нощ.

През това време той се скитал по двора. Едни го избягвали, други се пулели, но всички го наблюдавали и, да се изразим правилно, съдбата му зависела от каприза на първия срещнат дрипльо, въоръжен със секира. Джим се сдобил с една малка полуразрушена барака, за да спи в нея; изпаренията, които се издигали над нечистотията и гнилите отпадъци, му били много противни, но очевидно той не изгубил апетита си, тъй като по неговите думи непрекъснато бил гладен. От време на време някое „нетърпеливо магаре“, пратено от съвещателната зала, дотичвало при него и с меден глас му поднасяло изумителните въпроси:

— Готвят ли се холандците да завладеят страната? Не иска ли белият човек да си тръгне обратно надолу по реката? С каква цел е пристигнал тук в такава жалка страна? Раджата иска да знае може ли белият човек да поправи един часовник?

Те действително му донесли стар никелиран будилник от американски произход и поради нетърпимата скука той се заел с него, опитвайки се да го поправи. Очевидно, докато се занимавал в бараката си с будилника, Джим внезапно разбрал каква сериозна опасност го заплашва. Той захвърлил часовника „като горещ картоф“ и бързо излязъл навън, без да има ни най-малка представа какво ще направи или по-точно какво би могъл да направи. Знаел само, че положението му е непоносимо.

Безцелно се скитал зад някаква малка, порутена постройка, която приличала на хамбар върху колове, и изведнъж погледът му се спрял на счупените пръчки от оградата; тогава според думите му, изведнъж, без да мисли за нищо и без никакво вълнение, той се заел със спасението си, сякаш изпълнявал план, обмислян в продължение на месец. С безгрижен вид Джим отстъпил няколко крачки, за да се засили по-добре, и когато се огледал, видял край себе си някакъв туземен сановник, придружен от двама копиеносци, който се готвел да му зададе въпрос. Момъкът се изплъзнал „под самия му нос“, „като птица“ прехвръкнал през оградата и тупнал от другата страна; от тежкото падане костите му се разтърсили здравата и му се сторило, че си е разцепил главата. Но веднага скочил на крака. В онзи миг не мислел абсолютно за нищо; помнел само, че се вдигнал силен вой. Първите къщи на Патусан се намирали на четиристотин ярда от него; той видял рекичката и инстинктивно затичал по-бързо. Сякаш не стъпвал върху земята, а просто летял. Достигнал последното сухо местенце, скочил и усетил как излита във въздуха, а после без никакво сътресение стъпил на крака в някаква много мека и лепкава тинеста плитчина. Тогава, веднага щом се опитал да освободи краката си и като се убедил, че не може да направи това, по собствените му думи „дошъл на себе си“. И започнал да мисли за „проклетите дълги копия“.

В действителност — като се вземе под внимание, че хората, намиращи се зад оградата, трябвало да дотичат до вратата, после до пристана, да седнат в лодките и да заобиколят носа — Джим ги изпреварил със значително по-голямо разстояние, отколкото предполагал. Освен това имало отлив, в рекичката нямало вода, макар да не можело да я наречеш суха, и Джим временно се намирал в безопасност и трябвало да се страхува само от далекобойна пушка. Твърдата почва била по-нависоко и на шест стъпки от него.

— А аз мислех въпреки близостта на брега, че ми е писано да умра там — каза Джим.

Той отчаяно протягал ръце и забивал пръсти в калта, опитвайки се да достигне брега, но успял само да натрупа по гърдите си и чак до брадата цяла купчина ужасно лепкава тиня. Сторило му се, че ще бъде жив погребан там; и тогава, обезумял от ужас, почнал да удря калта с юмруци. Тя западала по главата, по лицето, по очите и устата му. Каза ми, че внезапно си спомнил за двора на раджата, както си спомняме някое място, където сме били много щастливи преди години. Страстно му се искало отново да бъде там и да поправя часовника. Да поправя часовника — точно така! Правел отчаяни усилия, от които очите му щели насмалко да изскочат от орбитите и той да се превърне в слепец; задъхвал се, хълцал, напрягал всички сили, за да се измъкне от тинята, да очисти от нея тялото си. Накрая усетил, че пълзи немощно по брега. Изтегнал се по гръб на твърдата земя и видял пак светлината, небето. После като някаква щастлива догадка го осенила мисълта, че може да заспи. Той твърди, че действително заспал; минута ли, секунда или само миг — не знае, но ясно си спомня как, като потрепнал конвулсивно, се събудил. Полежал неподвижно, а после станал, изцапан с кал от глава до пети, и си помислил, че е сам, съвсем сам, че стотици мили го делят от хората, сред които е живял, и че като някакво подгонено животно няма от кого да очаква помощ, съчувствие, жалост. Първите къщи били сега на не повече от двайсет ярда от него; отчаяният писък на една изплашена жена, която се мъчела да отнесе детето си на безопасно място, го накарал отново да затича. Той тичал по чорапи, покрити с нечистотия, и бил изгубил всякаква прилика с човешко същество. Отминал по-голямата част от селището. Жените, като по-пъргави, се разбягвали надясно и наляво; мъжете, по-неподвижни, изпускали онова, което държали в ръцете си, и обзети от ужас, замръзвали с отворени уста. Джим приличал на някакво страшно чудовище. Той си спомня как малките деца, които се опитвали да се спасят от него с бягство, падали на коремчетата си и почвали да ритат. Джим свърнал между две къщи на някакъв склон и поел нагоре; в отчаянието си преминал и през една барикада от повалени дървета (по онова време в Патусан не минавала седмица без сражение), озовал се през една ограда в нива, засята с царевица, където някакво изплашено момче хвърлило по него пръчка, попаднал на някаква пътека и както тичал, налетял в ръцете на група изумени хора. Едва имал сили да каже: „Дорамин! Дорамин!“ Спомня си как го повлекли към върха на хълма и после през някакво оградено място, където растели палми и плодни дървета, как го домъкнали до един стол, на който седял тежко някакъв едър човек сред възбудено, обезпокоено множество. Джим почнал да шари с калните си ръце, да търси под мръсната си дреха пръстена и изведнъж се озовал по гръб, като недоумявал кой го е повалил. Те просто престанали да го крепят, а той не можел да се задържи на крака. В подножието на склона отекнали няколко изстрела — стреляли наслука и над селището се вдигнал глух рев на изумление. Но Джим бил в безопасност. Хората на Дорамин барикадирали пътната врата и му наливали вода в устата; старата жена на Дорамин, припряна, изпълнена със състрадание, с писклив глас давала нареждания на своите момичета.

— Старицата — каза той меко — така се грижеше за мен, сякаш й бях роден син. Положиха ме на огромно легло — нейното парадно ложе, — а тя ту влизаше, ту излизаше, бършеше очи и ме потупваше по гърба. Трябва да съм имал жалък вид. Не зная колко време съм лежал така неподвижен като пън.

Несъмнено Джим силно се привързал към старата жена на Дорамин. И тя го обикнала като майка. Имала кръгло, ореховокафяво, кротко лице, цялото покрито с тънки бръчици, големи, яркочервени устни (тя усърдно дъвчела бетел[2]) и премрежени мигащи, добродушни очи. Постоянно се намирала в движение, гълчала припряно, давала непрестанни нареждания на многото млади жени със светлокафяви лица и големи, сериозни очи — нейните дъщери, прислужници, робини. Знаете, че в такива домове обикновено е невъзможно да се долови разликата. Жената на Дорамин била много слаба и дори в широката си дреха, затворена отпред със закопчалки със скъпоценни камъни, правела впечатление на мършава. Обувала на тъмните си боси крака жълти сламени чехли, направени в Китай. Аз си представях как се е носела из къщата, а необикновено гъстите й, дълги сиви коси са се сипели по раменете. Тя изричала прости, мъдри думи, произхождала от благородно семейство и била своеобразна и властна. Следобед сядала в едно голямо кресло срещу съпруга си и втренчено гледала през широкия отвор в стената, откъдето се откривала просторна гледка към реката и селото.

Като сядала, тя винаги подгъвала под себе си крака, но старият Дорамин седял изправен, внушителен като планина сред равнината. Той не бил нещо повече от онези търговци или накхода[3], но е чудно с каква почит се ползувал и с какво достойнство се държал. Бил вторият по сила вожд в Патусан. Преселниците от Целебес (около шейсет семейства, които заедно със своите подчинени можели да извадят по двеста души умеещи да си служат с крис) преди години го избрали за свой предводител. Хората от това племе са разумни, предприемчиви, отмъстителни, но по-мъжествени от останалите малайци и не се примиряват с потисничеството. Те били групата, враждебна на раджата.

Разбира се, споровете възникнали заради търговията. Тази била основната причина за междуособните битки и внезапните въстания, които изпълвали една или друга част на селището с дим, пламъци, изстрели и писък. Изгаряни били села, домъквали хора в двора на раджата, за да ги убият или да ги подложат на мъчения за наказание, че са търгували не с него, а с друг. А само ден-два преди да пристигне Джим, няколко старейшини от същото рибарско село, което Джим впоследствие взел под особеното си покровителство, били хвърлени от скалите — заподозрени, че са събирали и продавали на някакъв търговец от Целебес птичи гнезда за ядене.

Раджа Аланг смятал за свое право да бъде единственият търговец в страната и наказанието за нарушението на неговия монопол било смърт: ала представата му за търговията почти никак не се различавала от най-простите форми на грабеж. Жестокостта и алчността му се ограничавали само от неговата страхливост; той се боял от организираните сили на хората от Целебес, но — до пристигането на Джим — страхът му бил недостатъчно силен, за да бъде в състояние да го усмири. Нанасял им удари чрез своите поданици и твърдо вярвал в правотата си.

Положението се усложнявало и от това, че един пристигнал чуждоземец, полукръвен арабин, вероятно от чисто религиозни подбуди насъскал племената във вътрешността да въстанат (Джим ги наричаше „хора от горите“) и като застанал начело на бунта, се затворил в укрепен лагер на върха на един от хълмовете близнаци. Той бил надвиснал над Патусан като ястреб над птичарник, но опустошавал само вътрешните райони. Цели села, изоставени, гниели на почернелите си колове край бреговете на чистите потоци, ронели във водата снопчета трева от стените и листата от покривите; това било някаква странна форма на естествена смърт, сякаш къщите били растения, загнили до самия корен.

И двете враждуващи групи в Патусан не били сигурни кого арабинът предпочита да ограбва. Раджата се опитвал да кокетничи с него. Някои жители буги[4], на които омръзнала постоянната несигурност, не били далеч от мисълта да го извикат. Онези, които били по-млади, се палели, съветвали „да се използува шериф Али с неговите диваци за изгонването на раджа Аланг от страната“. Дорамин с мъка ги възпирал. Той стареел и макар влиянието му да не отслабвало, не можел да се справи със създалото се положение. То било такова, когато Джим като прескочил оградата на раджата, се появил пред вожда на бугите, представил пръстена и бил приет, така да се каже, в самото сърце на общината.

[1] Крис — къс, сърповидно извит малайски кинжал. Б.пр. ↑

[2] Бетел — смес за дъвчене, състояща се от листа на растението бетел и черупки от плода на особена палма. Б.пр. ↑

[3] Накхода (инд.) — корабопритежател; тук думата е употребена като титла. Б.пр. ↑

[4] Буги — малайска народност, която населява остров Целебес и най-близките до него малки острови. Б.пр. ↑

Глава двадесет и шеста

Дорамин беше един от най-забележителните представители на своята раса, какъвто бях виждал някога. За малаец той бе огромен, но не изглеждаше пълен; беше внушителен, монументален. Това неподвижно тяло, облечено в скъпи платове, цветни коприни, златни бродерии; огромната глава със златисточервена чалма; плоското голямо, кръгло лице, набраздено от бръчки; двете полукръгли дълбоки гънки, които започваха от широките, издути ноздри и ограждаха устата с плътни устни; вратът на бик; високото, набръчкано чело над втренчено гордите очи — всичко заедно правеше незаличимо впечатление. Неговата неподвижност (след като седнеше на стола; той рядко помръдваше) изглеждаше изпълнена с достойнство. Не беше известно някога да е повишил глас. Говореше с дрезгав, властен шепот, който звучеше малко глухо, сякаш идеше отдалеч. Когато вървеше, двама невисоки, набити младежи, голи до кръста и с черни островърхи шапки, килнати назад, го крепяха под лактите; те го настаняваха на стола и стояха зад гърба му, докато Дорамин не изразеше желание да стане; бавно, сякаш с мъка, той извръщаше главата си надясно и наляво и тогава те го подхващаха под мишниците и му помагаха да стане. Въпреки това той ни най-малко не приличаше на инвалид — напротив, във всичките му бавни движения се проявяваше някаква могъща спокойна сила. Смяташе се, че по обществените въпроси Дорамин се съветва с жена си, но доколкото ми е известно, никой не бе чул някога да си разменят поне една дума. Двамата мълчаха, когато седяха тържествено край широкия отвор един срещу друг. Долу, в лъчите на залязващото слънце, те можеха да видят широко прострялата се гориста местност — тъмно, спящо море, зелените къдри на което достигаха до теменужната верига на планините — блестящите извивки на реката, подобни на огромна сребърна буква S, кафявата лента на къщите покрай двата бряга, издигащи се над близките върхове на дърветата два хълма близнаци.

Дорамин и жена му никак не си приличаха: тя беше лека, крехка, слабичка, жива като малка магьосница, майчински припряна дори в минутите на отдих; той — огромен и тежък като фигура на човек, грубо изсечена от камък, великодушен и жесток в своята неподвижност. Синът на тези двама старци беше твърде забележителен младеж.

Той им се бе родил късно. Може би в действителност беше по-възрастен, отколкото изглеждаше. Но на двайсет и четири — двайсет и пет години човек не е вече толкова млад, щом на осемнайсет е станал глава на семейство. Като влезеше в голямата, висока стая, стените и подът на която бяха покрити с фини рогозки, а таванът обвит с бяло платно — в стаята, където седяха неговите родители, заобиколени от най-почтителна свита, — синът се насочваше към Дорамин, за да целуне величествено протегнатата му ръка, а после пристъпваше до стола на майка си и заставаше там. Мисля, че те го боготворяха, но нито веднъж не забелязах да го удостоят с поглед. Това бяха наистина официални приеми. Обикновено стаята биваше претъпкана с хора. Не се подават на описание тържествената процедура на приветствията и сбогуванията, дълбокото уважение, което се изразяваше в жестовете, на лицата, в тихия шепот.

— Това заслужава да се види — уверяваше ме Джим, когато преминавахме обратно реката. — Те са като хора от някоя книга, не е ли така? — тържествуващо рече той. — А Даин Варис, техният син, е най-добрият ми приятел освен вас, какъвто съм имал някога. Мистър Щайн би го нарекъл „добър боен другар“. Имал съм сполука. Ей богу, имал съм, когато, лишен от сетни сили, се озовах при тях.

Джим се замисли, навел глава, после потрепери и добави:

— Разбира се, аз не я проспах, но… — Той замълча отново и после прошепна: — Изглежда, сполуката сама дойде при мен. Веднага разбрах какво трябва да правя…

Несъмнено сполуката бе дошла при него, и то чрез война, което е напълно естествено, тъй като властта, която му бе дадена, беше власт да сътвори мир. Единствено като такава тази власт може да бъде оправдана. Не мислете, че той веднага бе видял своя път. Когато пристигнал там, общината на бугите се намирала в най-критично положение.

— Всички се страхуваха — каза Джим — и всеки поотделно за себе си; а аз прекрасно разбирах, че трябва непременно да предприемат нещо, ако не искат да загинат един след друг от ръката на раджата или на онзи скитник, шерифа.

Но не било достатъчно само да се разбере това. След като неговата идея се появила в главата му, наложило се да я втълпява на упорствуващите хора, преодолявайки преградите на страха и егоизма. Накрая той я осъществил, но и това било малко. Джим трябвало да измисли средства. И той ги измислил — изработил смел план: ала така задачата му била изпълнена само наполовина. Той трябвало да вдъхне вярата си на много хора, които по силата на някакви скрити и нелепи съображения се колебаели; трябвало да примири глупавата завист между бугите, да сломи с доводи безсмисленото недоверие. Ако не бил авторитетът на Дорамин и пламенният ентусиазъм на сина му, Джим щял да претърпи неуспех. Даин Варис, този забележителен младеж, пръв повярвал в него; между тях се завързала дружба — онази странна, дълбока, рядка дружба между цветен и бял, при която расовото различие като че ли още по-тясно сближава двамата благодарение на тайнствения бацил на симпатията. Народът на Даин Варис с гордост говорел за него, че умее да се сражава като бял. Това било истина; той се отличавал тъкмо с такава храброст — аз бих казал, храброст непристорена; дори начинът му на мислене бе европейски. Понякога срещате такива хора и се учудвате, като забележите неочаквано позната насока на мисълта, прозорливост, упорит стремеж към целта, елемент на алтруизъм.

Дребен на ръст, но с възхитително пропорционално телосложение, Даин Варис се държеше гордо, вежливо и свободно, а темпераментът му беше много пламенен. Мургавото му лице с големи черни очи бе изразително, а в минутите на отдих — замислено. Той беше мълчалив; твърдият поглед, ироничната усмивка, учтивите сдържани маниери свидетелствуваха може би за голям ум и сила. Такива хора новодошлите от Запад възприемаха в повечето случаи повърхностно, за тях оставаха скрити възможностите на онези раси и страни, над които тегне тайната на неизброими векове.

Даин Варис не само се доверявал на Джим, но и го разбирал, твърдо вярвам в това. Говоря за него, защото той ме плени. Неговото — ако може така да се каже — язвително спокойствие и разумно съчувствие към стремежите на Джим ми направи силно впечатление. Струваше ми се, че съзерцавам самия произход на дружбата. Ако Джим имаше в ръцете си ръководството, Даин Варис бе пленил пък своя водач. Действително водачът Джим беше във всяко отношение пленник. Страната, народът, дружбата, любовта бяха негови ревниви стражи. Всеки ден прибавяше нови брънки във веригата на тази странна свобода. В това се убеждавах, когато научавах ден след ден по нещо от неговата история.

Историята! Нима тя не ми беше вече позната? Бях слушал за нея по време на път, по време на почивка (Джим ме накара да пребродя цялата страна на лов за невидим дивеч). По-голямата част от тази история той ми разказа на един от двата върха близнаци, където ми се наложи да изкачвам последните сто стъпки на ръце и крака. Нашият ескорт (от село до село ни съпровождаха доброволни придружвачи) се бе разположил на една равна площадка по средата на склона и в неподвижния вечерен въздух до нас отдолу достигна миризма на дим от огън, запален в гората, който леко загъделичка ноздрите ни като някакъв изискан аромат. До нас достигаха и гласове, необикновено ясни и безплътно отчетливи. Джим седна на дънера на едно отсечено дърво и като измъкна лулата си, запуши. Наоколо растяха храсти и току-що избуяла трева; под купчина бодливи клони се виждаха следите на извършените там изкопни работи.

— Всичко започна оттук — каза Джим след дълъг размисъл.

На разстояние двеста ярда от нас, на другия хълм, отвъд мрачната пропаст, аз видях различаващите се тук-там високи, почернели колове — остатъци от непристъпния стан на шериф Али.

И все пак лагерът бил превзет. Такава била идеята на Джим. Той домъкнал на върха на този хълм старата артилерия на Дорамин: две ръждиви железни седемфунтови оръдия и множество малки пиринчени топове. Но пиринчените топове говорят не само за богатство; ако смело се натъпче в дулото им гюлле, те могат да го изпратят на известно, макар и късо разстояние. Трудността се заключавала в това как да се изкачи артилерията горе.

Джим ми показа къде е завързал въжетата, обясни как е направил груб шпил[1] от един издълбан дънер, който се въртял на заострен кол, посочи с лулата си линията, където се извършвали изкопните работи. Най-трудно било изкачването на последните сто стъпки до върха. Цялата отговорност лежала върху него: в случай на неуспех щял да заплати с главата си. Заставил военния отряд да работи цяла нощ. По целия склон горели големи огньове, „но тук, горе — поясни Джим, — хората трябваше да работят трескаво в тъмнината“. От върха онези, които се движели по склона на хълма, приличали на неуморни мравки. Същата нощ Джим непрекъснато слизал долу и пак се качвал горе като катерица; той давал нареждания, ободрявал хората, следял работата по продължение на цялата линия. Старият Дорамин заповядал да го занесат заедно с креслото на хълма. Отнесли го до една равна площадка на склона и той останал там, осветен от голям огън.

— Чуден старец, истински стар вожд — каза Джим. — Очичките му са малки, остри; на коленете си държеше чифт огромни кремъклии пищови. Великолепно оръжие — от абаносово дърво, украсени със сребро, с чудесни затвори и по калибър прилични на старите мускетони. Изглежда, подарък от Щайн… в замяна на онзи пръстен. Преди те принадлежали на добрия стар Макнийл. Един бог знае къде се е сдобил с тях. Дорамин седеше там съвсем неподвижно; сухите клони ярко пламтяха зад гърба му; хора тичаха наоколо, викаха, дърпаха въжето, а той седеше тържествено — най-внушителният, важен старец, който можете да си представите. Той нямаше големи шансове да се спаси, ако шериф Али изпратеше срещу нас проклетата си войска и нападнеше моите момчета. А? Както и да е, но Дорамин се изкачи тук, за да умре, ако работата тръгне към лош край. Да, ето какво направи той! Потръпнах, когато го видях неподвижен като скала. Но сигурно шерифът ни смяташе за луди и не си направи труд да провери какво правим тук. Никой не вярваше, че може да се предприеме това дело. Мисля, че дори онези момци, които, облени в пот, теглеха въжето, също не вярваха! Честна дума, не мисля, че са вярвали…

Джим стоеше изправен и стискаше в ръка тлеещата си лула; на устните му играеше усмивка, момчешките очи блестяха. Аз седях на един пън до краката му, а долу се простираше страната — обширните гори, мрачни в лъчите на слънцето, вълнуващи се като море, проблясъкът на речните извивки, сивите петънца на селата, просеките като острови светлина сред тъмните вълни на върхарите. Потискащ мрак лежеше над този широк и еднообразен пейзаж, върху него падаше светлина като в пропаст. Земята поглъщаше слънчевите лъчи; само в далечината пустинният океан, гладък и лъскав, покрит с лека мъгла, се възвишаваше до небето като стоманеносива стена.

А аз бях с него, високо, в слънчевата светлина, на върха на неговия исторически хълм. Джим се издигаше над гората, над вековния мрак, над древното човечество. Той стоеше като статуя на пиедестал; непреклонната му младост олицетворяваше мощта и може би добродетелите на расите, които никога не стареят, които са възникнали от мрака. Не зная защо той винаги ми се струваше символичен. Това може би е истинската причина за интереса ми към неговата съдба. Не зная справедливо ли беше спрямо него да си спомням инцидента, който даде ново направление на живота му, но в същия този момент аз си припомних много ясно това. И то приличаше на сянка сред светлината.

[1] Шпил — приспособление за навиване на въже, кабел, верига; състои се главно от барабан на отвесна ос, който се върти с човешка сила или от спомагателна парна машина; служи за вдигане на тежести, теглене и пр. Б.пр. ↑

Глава двадесет и седма

Легендата го бе вече надарила със свръхестествени сили. Да, разказваше тя, хитро били обтегнати много въжета и издигнато странно съоръжение, което се задвижвало с усилията на много хора, и всяко оръдие бавно се издигало, отмествайки храстите като някакъв глиган, който си пробива път през гъсталака, но… и тук най-мъдрите поклащали глава. Несъмнено във всичко това имало нещо тайнствено: защото какво са силата на въжетата и ръцете на хората? Непокорна душа живее в нещата и трябва да я преодоляваме с могъщи магии и заклинания. Така разсъждаваше старият Сура, ползуващ се с уважение жител на Патусан, с когото една вечер водих тих разговор. Обаче Сура също беше магьосник, когото викаха туземци, живеещи на много мили разстояние, за да присъствува на сеитбата и беритбата на ориза и да укротява неспокойната душа на нещата. Това занятие той, изглежда, считаше за много трудно и може би душите на нещата са по-непокорни от душите на хората. Що се отнася до хората в най-близките села, всички вярваха и говореха (сякаш това беше най-естественото нещо на света), че Джим замъкнал на гръб оръдията до върха на хълма — по две наведнъж.

Това принуждаваше Джим да тропа гневно с крак и да възклицава раздразнено, със смях:

— Какво можеш да направиш с такива невежи? Готови са да седят до среднощ и да бъбрят всякакви нелепости; и колкото по-глупава е измислицата, толкова повече, изглежда, им харесва.

В гнева му можеше да се забележи тънкото влияние на заобикалящата го среда. Това беше един от признаците на неговия плен. Той опровергаваше легендата с такава забавна сериозност, че накрая казах:

— Драги мой, нима допускате, че вярвам в това? Джим ме погледна с учудване.

— Разбира се, че не допускам — отвърна той и избухна в сатанински смях. — Както и да е, оръдията се озоваха там и залпът беше даден при изгрев-слънце. Ех, да бяхте видели как полетяха трески! — възкликна той.

Даин Варис, който седеше до него и слушаше със спокойна усмивка, наведе очи и раздвижи крака.

Несъмнено, когато оръдията били изкачени, успехът вдъхнал на хората на Джим такава увереност, че той си позволил риска да остави батареята на двама възрастни буги, които навремето участвували в сражения, и да се присъедини към Даин Варис и щурмовия отряд, укриващ се в клисурата. Преди разсъмване те запълзели нагоре и като изминали две трети от пътя, залегнали във влажната трева, очаквайки изгрева на слънцето, който служел за условен сигнал. Джим ми разказа с каква нетърпелива тревога следял бързо настъпващата зора; как, сгорещен от работата и изкачването, чувствувал, че изстива до кости от студената роса; как се боял, че ще започне да трепери и да се тресе като лист, преди да е дошъл часът за настъплението.

— Това бяха най-дългите трийсет минути в живота ми — довери ми той.

Лека-полека над тях, на фона на небето, почнала да се откроява обгърнатата в тишина ограда. Хората, разпръснали се по склона, се криели зад тъмните камъни и мокрите от роса храсти. Даин Варис лежал проснат на земята до Джим.

— Ние се спогледахме — каза Джим и сложи нежно ръка на рамото на приятеля си. — Той се усмихваше, сякаш нищо не му предстоеше, а аз не смеех да раздвижа устни, страхувайки се да не ме обземат тръпки. Честна дума! Обливах се в пот, когато се катерехме по хълма, тъй че можете да си представите…

Той каза — и аз му вярвам, — че нямал никакви опасения за изхода на битката. Безпокоял се само дали ще успее да сдържи треперенето си. Изходът не го тревожел. Трябвало да се добере до върха на хълма и да остане там, каквото и да се случи. Отстъпление за него не можело да има. Тези хора сляпо му се доверявали. На него! На една-единствена негова дума…

Помня как той млъкна на това място и впи поглед в мене.

Доколкото ми е известно, каза Джим, те още нямали повод да съжаляват за това. Нямали. И той от все сърце се надявал, че такъв повод никога няма да има. А засега — каква лоша сполука — те били свикнали при всяко затруднение да отиват при него. Нямал съм представа до каква степен! Само преди няколко дни някакъв стар глупак, когото Джим никога не бил виждал, дошъл от селото си, намиращо се на много мили оттук, да го пита да се разведе ли с жена си. Факт! Честна дума! Ето как стоят работите… Той не би повярвал на това. А аз бих ли повярвал? Старецът клечал на верандата, дъвчел бетел, въздишал и плюел; прекарал така повече от час, мрачен като гробар, докато Джим си блъскал главата над тази проклета загадка. Съвсем не било толкова забавно, както изглежда. Какво трябвало да се каже на стареца? Добра ли е жена му? Да. Добра била, макар и стара; и почнал да разказва безкрайната история за някакви пиринчени гърнета. Живеели заедно, петнайсет години ли… двайсет години ли… не можел да каже точно. Дълго, много дълго. Жена му била добра. От време на време я побийвал — не много, — побийвал я, когато била млада. Трябвало да я бие, за да поддържа достойнството си. Изведнъж на стари години тя взела, та дала три пиринчени гърнета на жената на племенника си и почнала всеки ден да ругае стареца, колкото й глас държи. Душманите му почнали да му се присмиват, лицето му съвсем помръкнало. А гърнетата ги нямало никакви. Ужасно му подействувало това. Невъзможно било да разбере тази работа. Джим му рекъл да си върви вкъщи и обещал да отиде лично и уреди работата. На вас ви идва до смях, но историята била доста противна. Цял ден трябвало да си пробива път през гората, а изгубил и още един ден да заплашва безброй глупави селяни, за да се добере до същността на случая. Работата можела да доведе до кръвопролитие. Всеки идиот заставал на страната на единия или другия в семейство и половината от селото била готова да почне ръкопашен бой с другата половина.

— Честна дума, не се шегувам!… И при това вместо да се занимават със своите посеви…

Той открил, разбира се, проклетите гърнета, дал ги на стареца и усмирил всички. Съвсем не било трудно. Можел да сложи край на смъртна вражда — стига само да повдигнел кутрето си. Бедата била там, че е трудно да се стигне до истината. И до ден-днешен не бил уверен с всички ли е постъпил справедливо. Това го безпокояло. А разговорите! Не можело да се разбере къде е началото, къде е краят. По-лесно е да се превземе с щурм ограда, висока двайсет стъпки. И още как! Детска играчка в сравнение с тази работа. И по-малко време ще отиде. Да, наистина! Изобщо, разбира се, забавна картина — този старец би могъл да му е дядо. Но ако се прецени от друга гледна точка, работата не е шега. Неговата дума решава всичко — откак бил разбит шериф Али. Ужасна отговорност, повтори Джим. Не, наистина — шегата настрана, ако не ставало дума за три нищо и никакви пиринчени гърнета, а за живота на трима души, пак щяло да бъде съвсем същото…

Така илюстрира Джим моралния ефект на своята военна победа. Ефектът бил наистина голям. Той го извел от войната към мира и чрез смъртта — в съкровения живот на народа; но мракът на страната, разстлал се под сияещото слънце, изглеждал както преди непроницаем, обгърнат от вековен покой. Свежият, млад глас на Джим — чудно как малко се отразяваха върху него годините — леко плуваше във въздуха и се носеше над неизменния лик на горите също както тътенът на големите оръдия в онова студено, росно утро, когато Джим се безпокоял само как да сдържи треперенето си.

Когато първите полегати лъчи на слънцето докоснали неподвижните корони на дърветата, върхът на единия хълм се разтърсил от тежки залпове и се обвил с бели облаци дим, а на другия хълм отекнали учудени възгласи, бойни викове, крясъци на гняв, изненада, изумление. Джим и Даин Варис първи дотичали до коловете. Легендата гласи, че Джим с един пръст повалил вратата. Той, разбира се, отричаше този подвиг.

Цялата ограда — настойчиво обясняваше той — представлявала жалко укрепление (шериф Али разчитал главно на непристъпната си позиция); освен това била на много места вече пробита и се държала по чудо. Джим я натиснал с рамо като глупак и паднал презглава в двора. Ако не бил Даин Варис, един татуиран на ивици дивак щял да прикове Джим с копието си за един от коловете на оградата, както Щайн забождал своите бръмбари. Третият човек, който нахлул в двора, бил, изглежда, Тамб Итам, слугата на Джим.

Този малаец от север, чуждоземец, случайно се озовал в Патусан и бил насилствено задържан от раджа Аланг и назначен за гребец на една от неговите държавни лодки. Оттам той избягал при първия удобен случай и като не намерил сигурен подслон (и достатъчно храна) в селищата на бугите, започнал да служи на Джим. Лицето му било много тъмно и плоско, очите изпъкнали и изпълнени с жлъч. Нещо неукротимо, едва ли не фанатично имало в неговата преданост към „белия господар“. Навсякъде следвал Джим като негова мрачна сянка. По време на официалните приеми вървял неотстъпно след него, сложил ръка на дръжката на криса си, държейки народа на разстояние със своите мрачни, свирепи погледи. Джим го направил надзирател и целият Патусан го уважавал и се грижел за него като за много влиятелна личност. При превземането на крепостта той се отличил, като се сражавал с хладнокръвна ярост. По думите на Джим щурмовият отряд връхлетял много бързо; но въпреки паниката, обзела гарнизона, „в продължение на пет минути на двора се води горещ ръкопашен бой, след което някакъв глупак подпали колибите от клони и суха трева и всички ние трябваше да се оттеглим оттам, ако ни бе мил животът“.

Врагът несъмнено бил напълно разбит. Дорамин, който седял неподвижно в креслото си на склона на хълма, сред дима на оръдията, разстилащ се над голямата му глава, посрещнал тази вест с глухо мърморене. Като научил, че синът му е невредим и преследва неприятеля, той, без да изрече нито дума, се опитал да стане; слугите побързали към него да му помогнат; почтително подкрепян под ръка, Дорамин с голямо достойнство се оттеглил на едно сенчесто място, където легнал да спи, покрит от главата до краката с парче бяло платно.

Патусан бил обхванат от страшна възбуда. Джим ми разказа, че от хълма, като се обърнал с гръб към тлеещата ограда, черната пепел и полуобгорените трупове, той видял как от време на време на откритите площадки между къщите по двата бряга на реката, суетейки се, изтичвали хора и след миг отново се скривали.

Отдолу се чувал едва-едва оглушителният тътен на гонговете и барабаните; дивите викове на тълпата достигали до него съвсем слабо, на откъслечни вълни. Безброй знамена се развявали като малки бели, червени и жълти птици над кафявите стрехи на покривите.

— Изглежда, всички са тържествували — прошепнах аз, заразен от неговото вълнение.

— Беше… беше грандиозно! Грандиозно! — силно възкликна Джим, като разтвори широко ръце.

Този неочакван жест ме изплаши, сякаш видях как младежът открива тайните на своето сърце на сиянието на слънцето, на намръщените гори, на стоманеното море. Долу Патусан почиваше сред лъкатушните брегове на сякаш задрямалата река.

— Грандиозно! — каза Джим за трети път, обръщайки се с шепот към самия себе си.

Грандиозно! Действително е било грандиозно — успех, който увенчал неговите думи, завоюваната земя, върху която стъпвал, сляпото доверие на хората, вярата в самия себе си, изтръгната от огъня, изключителното му постижение. Всичко това, както ви предупреждавах, се смалява в моя разказ. Не мога да ви предам с думи впечатлението за пълната му самота. Зная, разбира се, че там той е бил сам, откъснат от себеподобните, но скритите в него сили са го накарали да влезе в такъв тесен допир с окръжаващия го живот, че самотата му изглеждаше само следствие от неговото могъщество. Самотата също подчертаваше величието му. Нямаше никого наоколо, с когото да мога да го сравня, сякаш Джим бе един от онези необикновени хора, за които може да се съди само по величието на тяхната слава; а славата му, помнете, гърмеше на много мили разстояние. Вие би трябвало да гребете, да придвижвате лодката с канджи или да изминете дълъг, изморителен път, промъквайки се през джунглите, за да избягате от нейния глас. Този глас не беше тръбният глас на онази порочна богиня, която познаваме всички — не беше дързък и безсрамен. Той бе украсен с тишината и мрака на страната без минало, където думата на Джим беше единствената истина на всеки изминаващ ден. В него имаше нещо от онова мълчание, което ви е придружавало в неизследваните дълбини; той непрекъснато е звучал край вас, всепроникващ и настойчив — откъсвал се е от устата на шепнещите хора, изпълнени с учудване и тайна.

Глава двадесет и осма

Като претърпял поражение, шериф Али побягнал, без да спре, из страната, а когато жалките, изплашени жители почнали да изпълзяват от джунглите и да се връщат в полуизгнилите си домове, Джим се посъветвал с Даин Варис и назначил старейшините. Така той станал фактически управник на страната. Що се отнася до стария Тунку Аланг, неговите страхове отпърво нямали граници. Казват, че като научил за успешния щурм на хълма, той се проснал по очи на бамбуковия под в парадната си зала и прекарал в тая поза цялата нощ и целия ден, издавайки тихи стонове, толкова страшни, че никой не се осмелявал да пристъпи към проснатото му тяло по-близо от дължината на едно копие. Тунку Аланг вече се виждал позорно изгонен от Патусан; виждал как се скита, изоставен от всички, с изпокъсани дрехи, без опиум, без жени и привърженици — лесна плячка за първия случайно срещнат човек, който би пожелал да го убие. След шериф Али ще дойде и неговият ред, а кой може да издържи атака, която се ръководи от такъв дявол? И всъщност той дължеше живота си и авторитета, който все още имаше по време на моето посещение, изключително на чувството за справедливост на Джим. Бугите горяха от желание да си разчистят отдавнашните сметки с него, а безстрашният стар Дорамин мечтаеше да види сина си да управлява Патусан. По време на една от нашите срещи той нарочно ми намекна за тази своя тайна амбиция. Странно, с какво достойнство и предпазливост той засегна този въпрос.

Отначало Дорамин заяви, че в дните на своята младост е разчитал на силата си, но сега се бил състарил и изморил… Като гледа внушителната му фигура и надменните малки очички, които хвърляха на всички страни зорки, изпитателни погледи, човек неволно го сравнява с някакъв хитър, стар слон; бавно се повдигаха и отпускаха широките му гърди — мощно и равномерно като диханието на спокойно море. Той твърдеше, че безгранично се доверява на мъдростта на туан Джим. Ах, само да може да постигне обещанието! Една дума би била достатъчна!… Неговото мълчание, тихият бумтеж на гласа му напомняха последните усилия на стихваща буря.

Опитах се да отклоня въпроса. Това беше трудно, тъй като не можеше да има съмнение, че властта е в ръцете на Джим; изглежда, в неговото ново обкръжение нямаше нищо, което той да не може да задържи или даде. Но, повтарям, то беше нищо в сравнение с мисълта, която ми дойде в главата, докато слушах внимателно: помислих, че Джим се е доближил съвсем до възможността най-сетне да постигне съдбата си.

Дорамин бе загрижен за бъдещето на страната и ме порази обратът, който той придаде на разговора. Страната остава там, където й е съдено да бъде, но белите хора — каза той — идват при нас и като постоят малко, си отиват. Отиват си и хората, изоставени от тях, не знаят кога да очакват тяхното завръщане. Белите си заминават за своята страна, при своя народ и така ще постъпи и този бял човек.

Не зная какво ме накара да възкликна енергично: „Не, не!“ Разбрах своята непредпазливост, когато Дорамин обърна към мене лицето си, набраздено от дълбоки бръчки и неподвижно като огромна кафява маска, и замислено каза, че за него това е добра вест, а после пожела да узнае защо.

Дребната му, добродушна, подобна на магьосница жена седеше от другата ми страна подгънала под себе си крака; главата й беше покрита. Тя гледаше през огромния отвор на стената. Видях само кичура бели коси, изпъкващата скула, лекото дъвчещо движение на острата брадичка. Без да откъсва очи от ширналите се гори, простиращи се до самите хълмове, тя ме попита с жаловит глас защо той, толкова млад, е напуснал своя дом, отишъл е толкова далеч, преминавайки през толкова опасности? Нима няма семейство, няма близки в родината си? Няма ли стара майка, която винаги да си спомня лицето му?…

Тези въпроси ме свариха съвсем неподготвен. Измърморих нещо под носа си и поклатих глава. По-късно разбрах, че съм имал твърде жалък вид, когато съм се мъчел да се измъкна от трудното положение. От онзи миг обаче старият накхода стана мълчалив. Страхувам се, че той не беше много доволен и несъмнено бях му дал храна за размишления. Странно, но вечерта на същия ден (това беше последният ми ден в Патусан) аз още веднъж се сблъсках с този въпрос: неизбежното в съдбата на Джим „защо?“, на което няма отговор.

И тъй, преминавам към историята на неговата любов. Изглежда, си мислите, че можете лесно да си представите тази история и сами. Слушали сме толкова подобни истории и мнозина от нас изобщо не ги наричат любовни. Повечето от тях считаме за игра на случайността — изблик на страст или може би само младежко увлечение, което в края на краищата е обречено на забрава, дори да е преминало през истинска нежност и съжаляване. Такъв възглед е обикновено правилен и навярно работата стои така и в нашия случай… Впрочем не зная. Да се разкаже тази история съвсем не е лесно, както може да изглежда — ако се подходи към нея от обикновена гледна точка. Очевидно тя прилича на всички истории от такъв род; обаче виждам на заден план меланхоличната фигура на жена — призрак на жестоката мъдрост; жена, погребана в самотен гроб. Тя гледа сериозно, безпомощно; на устата и лежи печат. Гробът, на който се натъкнах по време на утринната ми разходка, представляваше безформена кафява могилка с хубав бордюр от късове бял корал в основата и заградена с кръгла ограда от разцепени фиданки, чиято кора не е обелена. Гирлянда от листа и цветя обвиваше горния край на забитите колчета и цветята бяха свежи.

По такъв начин, независимо дали призракът е плод на моята фантазия или не, аз въз всеки случай мога да посоча онзи знаменателен факт, че гробът не беше изоставен. Ако добавя, че самият Джим бе направил примитивната ограда, на вас тутакси ще ви стане ясен своеобразният характер на тази история. В това как той приемаше спомените и привързаността на друго човешко същество се съдържаше нещо характерно за неговата сериозност. Той имаше съвест — и то романтична.

През целия си живот жената на отвратителния Корнелиус не бе имала друг събеседник, довереник и приятел освен своята дъщеря. По какъв начин бедната жена се бе оженила за този ужасен малакски португалец след раздялата с бащата на нейното момиченце и от какво беше предизвикана тази раздяла, от смъртта ли, която бива понякога милосърдна, или от жестоко стечение на обстоятелствата — всичко това остава тайна за мен. От малкото, което спомена пред мене Щайн (а той знаеше толкова истории), идвам до мисълта, че тя е била необикновена жена. Баща й бил бял и заемал висок пост; той бил един от онези богато надарени хора, които не са достатъчно тъпи, за да жадуват за успех, и чиято кариера толкова често рухва в сянката на някой облак. Предполагам, че на нея също е липсвала тази спасителна тъпота — и кариерата й завършила в Патусан.

Общата наша съдба (защото къде ще намерите човек — имам предвид истински, мислещ човек, — който да не си спомня смътно как е бил напуснат в момент, в който е притежавал някого или нещо по-ценно от живота?)… общата наша съдба с особена жестокост преследва жените. Тя не наказва като господар, но подлага жертвата си на дълго мъчение, сякаш утолява някаква скрита, непримирима злоба. Може да се помисли, че, определена да управлява на земята, тя се мъчи да стовари злобата си върху онези, които биха могли най-лесно да се изтръгнат от мрежите на земната предпазливост; защото само жените умеят понякога да вложат в любовта си онзи едва доловим елемент на нещо свръхчовешко, който ни внушава страх. И аз се питам с недоумение: какъв ли им изглежда светът — дали той има същата форма и субстанция, каквато познаваме ние? Един и същи въздух ли дишат с нас те? Понякога си представям света безразсъден и възвишен, в който възбудено треперят техните смели души — свят, озарен от сиянието на всички опасности и себеотрицания. Обаче подозирам, че на света има много малко истински жени, макар, разбира се, да са ми известни многобройността на човечеството и численото равновесие между двата пола.

Но аз съм уверен, че майката е била също такава истинска жена, каквато изглеждаше дъщерята. Неволно си ги представям и двете: отначало млада жена и дете, после старица и млада девойка — страховитото сходство и бързия ход на времето, преградата на горите, уединението и блъсканицата около тези два самотни живота; и всяка дума, която те си разменят, е била изпълнена с тъга. Имало е, изглежда, признания; предполагам, че те са се отнасяли не толкова до фактите, колкото до съкровените чувства — съжаление, страх, заплахи; имало е несъмнено и предпазливост — предпазливост, не напълно понятна на по-младата, преди да умре по-старата… и преди да се появи Джим. Тогава, уверен съм, тя е разбрала много — не всичко — и главно страха. Джим я наричаше с име, което означава скъпоценност, скъпоценен камък — Джуъл. Хубаво име, нали? Но Джим бе способен на всичко. Той беше равен със своето щастие и, изглежда, бе равен и със своето нещастие. Наричаше я Джуъл и произнасяше името така, както би казал „Джейн“ — любовно, спокойно, съвсем по домашно. За пръв път чух това име десет минути, след като се бях озовал в двора на Джим; отначало момъкът така ми разтърси ръката, че едва не я откъсна, после изтича по стълбите и радостно развълнуван като малко момче, завика към вратата под тежката стряха:

— Джуъл! Джуъл! По-скоро! Един приятел пристигна…

И изведнъж се обърна към мене в полумрака на верандата; като се вгледа в лицето ми, той забъбри тихичко и с жар:

— Виждате ли… това… това е много сериозно… съвсем не забавление!… Не бих могъл да ви изразя колко съм й задължен… Разбирате ли… аз… все едно че…

Припряният му, тревожен шепот секна, когато в къщата се мярна някаква бяла фигура, раздаде се тихо възклицание и едно детско, но енергично, дребно личице, с деликатни черти и дълбок, внимателен поглед надникна от мрака като птица от гнездото си.

Разбира се, това име ми направи силно впечатление, но едва по-късно свързах с него чудната история, за която чух в едно малко приморско градче на двеста и тридесет мили южно от река Патусан. Това стана по време на моето пътешествие. Шхуната на Щайн, с която пътувах, се отби там да вземе някаква стока и като слязох на брега, аз за свое най-голямо учудване се убедих, че това отвратително кътче може да се гордее със своя третостепенен заместник помощник-губернатор — един дебел, мазен мелез, който непрестанно мигаше и имаше обърнати навън, лъщящи устни. Заварих го изтегнат в един тръстиков стол; костюмът му беше неприлично разкопчан, на темето на потната му глава лежеше някакъв зелен лист; също такъв лист той държеше в ръката си и лениво си вееше с него.

Отивам в Патусан? О, да. Търговската компания на Щайн… Била му известна. Щайн имал разрешение. Това не го засягало. После той небрежно забеляза, че сега там не било толкова лошо, и като проточваше думите, продължи:

— Чух, че там се промъкнал някакъв бял скитник… А? Какво казахте? Ваш приятел? Така!… Значи вярно са говорили, че там се появил един от тези verdammte[1]… Какво е намислил той? И намерил пътя, мошеникът! Не ми е съвсем ясно. Патусан… там си режат едни други гърлата… Не е наша работа…

Мелезът не се доизказа и изпъшка:

— Пфу! Всемогъщи боже! Ех, че горещина! Ех, че горещина! Та, значи, в края на краищата има нещичко вярно в тази история и…

Той затвори едното от силно потъмнелите си очи (клепачът му непрекъснато играеше), а с другото злобно ме погледна изпод вежди.

— Чуйте — каза той тайнствено, — ако… разбирате ли… ако този човек действително се е сдобил с нещо, което си заслужава — не някакво там зелено стъкълце… разбирате ли… аз съм правителствен чиновник и вие, нали, ще кажете на мошеника… А? Какво? Ваш приятел?…

Мелезът продължи невъзмутимо да си седи изтегнат в креслото.

— Да, точно така! Радвам се, че ви намекнах. Предполагам, че вие също нямате нищо против да получите нещо от мен! Не ме прекъсвайте! Само ще му кажете, че съм чувал за това, но не съм подавал рапорт до правителството си. Още не съм подал. Разбирате ли? Защо да подавам рапорт? А? Кажете му да дойде при мен, ако го пуснат оттам жив. Нека да се пази? А? Обещавам да не му задавам никакви въпроси. Но тихичко, разбирате ли? Вие… вие също ще получите нещо от мене. Малка комисиона за безпокойството. Не ме прекъсвайте. Аз съм правителствен чиновник и никакъв рапорт няма да подам. Това е сделка. Разбрахте ли? Познавам добри хора, които охотно ще купят всяка вещ със стойност; мога да му дам такива пари, каквито този негодник не е виждал. Познавам хората като него.

Той отвори и двете си очи и ме погледна втренчено, а аз стоях над него съвсем смаян и се питах дали се е побъркал, или е пиян. Мелезът се потеше, пъхтеше, слабо стенеше и се чешеше с такова отвратително спокойствие, че не можах да издържа тази картина и си отидох, без да го разбера.

На другия ден, като завързах случаен разговор с поданиците на малкия туземен раджа в същото градче, аз установих, че дотам бавно бе достигнал по крайбрежието слухът за някакъв тайнствен бял човек в Патусан, притежател на чуден скъпоценен камък — огромен изумруд, който не се поддавал на оценка. Очевидно изумрудът повече от всички останали скъпоценни камъни въздействува на източното въображение. Разказаха ми, че белият човек се сдобил с изумруда както благодарение на удивителната си сила, така и поради хитрост — получил го от владетеля на една далечна страна и като избягал незабавно оттам, в голямото си отчаяние се явил в Патусан, където изплашил народа с неукротимата си жестокост, която, изглежда, нищо не можело да усмири.

Повечето от събеседниците му поддържаха мнението, че камъкът, изглежда, носи нещастие — като знаменития камък на сукаданския[2] султан, който предизвикал в древността войни и нечувани бедствия за страната. Може би това бил същият този камък — но никой не знаел с положителност. Всъщност историята за баснословно големия изумруд почнала да се разпространява от времето, когато в архипелага се появили първите бели хора; и вярата в него е толкова упорита, че преди по-малко от четирийсет години холандците направили официална анкета. Такава скъпоценност, обясни ми старият човек, от когото научих почти всичко за този изумителен мит за Джим — старецът заемаше длъжността писар при жалкия малък местен раджа, — такава скъпоценност, ми каза той, вдигнал към мене почти слепите си очички (от уважение към мен седеше на пода на каютата), се запазва най-добре, ако я пази жена. Но не всяка жена е подходяща за това. Тя трябва да бъде млада — тук той дълбоко въздъхна — и нечувствителна към съблазните на любовта. Старецът скептично поклати глава. Но такава жена, изглежда, съществува. Говорили му за някаква висока девойка, към която белият човек се отнасял с голямо уважение и грижа и която никога не излизала сама от къщи. Разказват, че белият човек прекарвал с нея почти целия ден. Те свободно се разхождали заедно, той пъхнал ръката й под своята и я притискал до себе си — ей така — по най-необикновен начин. Старецът предполагал, че това може да е лъжа, защото действително такова поведение е много странно; но, от друга страна, нямало никакви съмнения, че тя крие на гърдите си скъпоценния камък на белия човек.

[1] Проклети (нем.) Б.пр. ↑

[2] Очевидно авторът има предвид някакво местно предание: Сукадана е град на западното крайбрежие на остров Борнео. Б.пр. ↑

Глава двадесет и девета

Такова беше обяснението на вечерните съпружески разходки на Джим. Аз често взимах участие в тях, като всеки път с неудоволствие си спомнях за Корнелиус, който се смяташе оскърбен относно законното си бащинство и сновеше наблизо, вечно изкривил уста, сякаш бе готов да заскърца със зъби. Но забелязвате ли как на разстояние триста мили от телеграфните линии и морските пощенски пътища вехне и умира грубата утилитарна лъжа на нашата цивилизация, отстъпвайки място на чистата проява на фантазията, която се отличава с безполезност и нерядко с очарование, а понякога и с дълбоко скрита истина за произведенията на изкуството? Легендата бе определила Джим за свой избраник — ето единствената правдива щриха в тази история, която във всички останали отношения е измислица. Джим не криеше своята скъпоценност; напротив — той извънредно се гордееше с нея.

Сега разбирам, че съм запомнил твърде малко от образа на тази девойка. Най-добре си спомням равната маслинена бледност на нейното лице и яркия синкавочер блясък на косите й, които се подаваха под тъмночервената шапчица, кацнала на тила й. Главата й беше добре оформена, движенията свободни и уверени, изчервяваше се силно. Когато аз и Джим разговаряхме, тя влизаше и излизаше, като ни хвърляше бързи погледи — грациозна, очарователна, явно неспокойна. В нея интересно се съчетаваха плахостта и смелостта. Прелестната й усмивка бързо се сменяше с изражение на мълчаливо, сдържано безпокойство, сякаш тя се втурваше в бягство при спомена за някаква постоянна опасност. Понякога девойката сядаше при нас, подпираше с малката си ръка нежната си буза и слушаше разговора ни; големите й ясни очи се впиваха в устните ни, сякаш всяка произнесена дума бе облечена във видима форма. Майка й я бе научила да чете и пише; от Джим тя бе усвоила доста английски и говореше много забавно, възприемайки неговите момчешки интонации и гълтайки като него окончанията на думите.

Нежността й трептеше над него като крилата на птица, тя всецяло живееше, за да съзерцава Джим, и почна да прилича и външно на него — с нещо напомняше неговите движения, маниера да протяга ръката си, да обръща главата си, да хвърля погледи. Неспокойната й любов беше толкова напрегната, че изглеждаше почти осезаема; сякаш съществуваща в окръжаващото я пространство, тази любов обвиваше Джим със своеобразен аромат, витаеше в слънчевата светлина като трепетна, тиха и страстна мелодия.

Вие сигурно мислите, че и аз съм романтик, но това не е вярно. Трезво ви предавам онова впечатление, което ми направиха младостта и странният тревожен роман, на който станах свидетел. С интерес следях неговото… как да кажа… неговото щастие. Той беше ревниво обичан; но защо тя ревнуваше и от какво бе предизвикана ревността й — не мога да кажа. Страната, народът, горите бяха нейните сподвижници, пазеха го бдително и задружно и в това се криеше тайнствена и непобедима сила. Нямаше към кого, така да се каже, да се апелира; той сам държеше себе си в плен на своята власт. А тя, макар да беше готова да сложи в краката му главата си, неумолимо пазеше своето завоевание, сякаш трудно можеше да го задържи.

Дори Тамб Итам, свиреп и въоръжен като еничар с крис, брадва и копие (да не говоря за пушката на Джим), който следваше неотстъпно с отметната назад глава своя господар, дори Тамб Итам си придаваше вид на неумолим страж, на някакъв мрачен и предан тъмничар, готов да не пожали живота си, за да опази своя пленник. Когато ние се заседявахме късно вечер, безмълвната му, неясна фигура се разхождаше с недоловими стъпки под верандата или като вдигнех глава, неочаквано го забелязвах да стои неподвижно, изопнат като струна в сянката. Обикновено той изчезваше бързо и безшумно след известно време, но когато ставахме, се появяваше отново, сякаш изскачаше от земята, готов да изслуша заповедите, които ще пожелае да му даде Джим.

Девойката, изглежда, също не си лягаше да спи, преди да сме се разделили през нощта. Неведнъж виждах под прозореца на стаята си как тя и Джим тихичко излизаха на верандата и стояха облакътени на грубата балюстрада — две бели фигури, застанали съвсем близо една до друга; ръката му обгръщаше кръста й, главата й почиваше на рамото му. Тихият им шепот достигаше до мен ясен, нежен, спокойно тъжен в тишината на нощта, сякаш някакъв сам човек разговаряше със себе си на два гласа.

Сетне, като се въртях в леглото си под мрежата против комари, чувах леко скърцане, тихо дишане, някой лекичко се покашляше и се досещах, че Тамб Итам все още бди. Макар малаецът (по милостта на белия господар) да имаше дом, да си бе „взел жена“ и да бе имал щастието да стане неотдавна баща, той, изглежда, всяка нощ спеше на верандата, поне когато аз бях там на гости. Много трудно беше да накараш този верен и мрачен слуга да говори. Дори Джим изтръгваше от него само откъслечни, кратки фрази, изречени насила. Изглежда, той даваше да се разбере, че разговорът не е работа за него. Най-дългата фраза, която Тамб Итам произнесе доброволно, чух една сутрин, когато, като протегна внезапно ръка към двора, той посочи Корнелиус и рече:

— Ето идва назарянинът[1].

Не мисля, че той се обръщаше към мен, макар да стоях до него; изглежда, негова цел беше да привлече негодуващото внимание на вселената. След малко малаецът избърбори нещо за кучетата и за миризмата на печено месо, което счетох за удивително уместно.

Дворът — голям четириъгълник — беше нажежен от палещите лъчи на слънцето и като се къпеше в необикновено ярката светлина, Корнелиус вървеше бавно през откритото пространство, с такъв вид, сякаш се промъкваше тайно. В него имаше нещо много противно. Бавната му походка напомняше пълзене на отвратителен бръмбар, който с мъчителни усилия придвижва само краката си, а тялото му се плъзга тъй бавно напред, сякаш остава съвсем неподвижно. Предполагам, че Корнелиус се бе упътил точно към мястото, където искаше да отиде, но едното му рамо бе издадено напред и той като че вървеше на една страна. Често виждах как бавно кръжи край бараките, сякаш вървеше подир нечия следа, или като минаваше пред верандата, крадешком поглеждаше нагоре и без да бърза, се скриваше зад ъгъла на някоя колиба.

Това, че Корнелиус можеше свободно да се разхожда тук, доказваше глупавото нехайство на Джим или пък безкрайното му пренебрежение, тъй като португалецът изигра (меко казано) много съмнителна роля в един епизод, който можеше да завърши фатално за Джим. В действителност обаче този епизод допринесе за неговата слава. Но за славата на Джим допринасяше всичко. Това беше иронията на съдбата му: той, който веднъж бе постъпил твърде предпазливо, сега живееше като във вълшебен сън.

Трябва да знаете, че Джим много скоро напусна резиденцията на Дорамин — твърде рано, ако се има предвид неговата безопасност, и разбира се, дълго преди войната. Подтикваше го чувството за дълг; каза ми, че трябва да пази интересите на Щайн. Не е ли така? С тази цел той пренебрегна всяка предпазливост, прехвърли се от другата страна на реката и се засели в дома на Корнелиус. Как последният бе успял да не загине през смутното време, не зная. Изглежда, той, като агент на Щайн, се намираше до известна степен под закрилата на Дорамин.

Така или иначе Корнелиус успя да се измъкне от всички усложнения и не се съмнявам, че поведението му, каквато и линия да е бил принуден той да избере, се е отличавало с подлост, наложила печата си върху него.

Ето неговата характерна черта: той беше подъл до дъното на душата си, както и външно; защото има хора, които външно се отличават с великодушие, благородство или доброта. Това беше същността на неговата натура, която даваше облик на всичките му постъпки, страсти и чувства; португалецът беснееше подло, усмихваше се подло и тъгуваше също подло; и любезността, и негодуванието му бяха подли. Уверен съм, че любовта му беше най-подлото му чувство — но можеше ли да си представи човек това отвратително насекомо влюбено? И ужасната му външност беше подла — един нормално противен човек в сравнение с него би изглеждал благороден. Корнелиус няма място нито на преден, нито на заден план в тази история — той просто се вмъква от задния вход в нея, загадъчен и нечист, отравяйки аромата на нейната младост и невинност.

Положението му беше във всяко отношение жалко, ала твърде е възможно той да извличаше от него и полза. Джим ми разказа, че отначало бил приет от него любезно и дружелюбно донемайкъде.

— Този човек беше като че ли луд от радост — с отвращение рече Джим. — Всяка сутрин дотичваше при мен, за да ми стисне и двете ръце, дявол да го вземе! Но аз никога не можех да разбера предварително ще имам ли закуска. Ако успявах да получа храна три пъти в два дни, смятах, че ми е потръгнало, а Корнелиус всяка седмица ме принуждаваше да подписвам чек за десет долара. По неговите думи мистър Щайн не желаел той да ме храни даром. А Корнелиус, може да се каже, почти не ме хранеше. Приписваше това на неуредиците в страната и си даваше вид, че просто си скубе косите, като по двайсет пъти на ден измолваше от мене прошка; накрая го помолих да не се безпокои. Лошо ми ставаше, като го гледах. Половината покрив на къщата му се беше съборил, навсякъде мръсотия, навсякъде стърчаха стръкчета суха трева, краищата на изпокъсаните рогозки шляпаха по стените. Той с все сила се мъчеше да докаже, че мистър Щайн му дължи пари за търговията през последните три години, но всичките му книги били изпокъсани, а някои дори се изгубили. Опита се да намекне, че това е вина на покойната му жена. Какъв отвратителен негодник! Накрая му забраних да споменава за покойната си жена — това разплакваше Джуъл. Не можех да си изясня къде се бяха дянали всичките стоки; в склада нямаше нищо освен плъхове и те се веселяха на воля сред късовете амбалажна книга и старо зебло. Всички ме уверяваха, че е заровил някъде много пари, но от него аз, естествено, нищо не можех да разбера. Жалко съществуване влачех в този проклет дом. Мъчех се да изпълня дълга си към Щайн, ала трябваше да мисля и за други неща. Когато избягах при Дорамин, старият Тунку Аланг се уплаши и ми върна всичките вещи. Това бе направено по околен път и много тайнствено чрез един китаец, който държи тук малък магазин; но щом напуснах бугите и се заселих при Корнелиус, веднага всички открито заговориха, че раджата взел решение в скоро време да ме убие. Приятна вест, нали? А аз не виждах какво може да му попречи, ако той действително е взел такова решение. Най-лошото от всичко беше друго: неволно чувствувах, че няма да принеса никаква изгода нито на Щайн, нито на себе си. О, настроението ми беше ужасно през тези шест седмици!

[1] Така мохамеданите и юдеите наричали християните (смята се, че Христос е роден в Назарет). Б.пр. ↑

Глава тридесета

Джим ми каза по-нататък, че не знаел какво му помогнало да издържи, но, разбира се, ние можем да се досещаме. Той дълбоко съчувствувал на беззащитната девойка, която трябвало да разчита на милостта на този „долен страхлив негодник“. Очевидно Корнелиус се отнасял към нея ужасно, като само не я биел — за това, предполагам, не му стигала смелост. Той настоявал тя да го нарича татко.

— И с уважение… с уважение… — пищял португалецът, размахвайки пред лицето й малкото си жълто юмруче. — Аз съм човек, който се ползува с уважение, а ти каква си, кажи, каква си? Мислиш, че мога да отгледам чуждо дете и после да не видя към себе си уважение? Трябва да бъдеш доволна, че ти позволявам да ме наричаш „татко“. Е, кажи: „Да, татко… Не искаш ли?… Почакай!“

И той почвал да обсипва с обиди покойницата и девойката избягвала от стаята, стиснала глава с ръце. Корнелиус я преследвал и вътре, и вън, тичал около къщата и между бараките, натиквал я в някой ъгъл, където тя падала на колене и си запушвала ушите; тогава той спирал на известно разстояние и в продължение на половин час сквернословел към гърба й.

— Твоята майка беше вещица, хитра вещица — и ти си също такава! — изпищявал португалецът накрая и като вземал шепа пръст или кал (кал около къщата имало в изобилие), я запращал в главата й.

Но понякога девойката, изпълнена с презрение, издържала докрай и стояла пред него безмълвна, с мрачно смръщено лице, като само от време на време произнасяла една-две думи, от които мъчителят й подскачал и се гърчел като ужилен. Джим ми казваше, че тези сцени били ужасни. Всъщност странна картина за горската пустош. Ако помисли човек, безизходицата на това тежко положение ще му се стори ужасна.

Почтеният Корнелиус („инчи[1] Нелиус“, както го наричаха с многозначителна гримаса малайците) бил крайно разочарован човек. Не знам какви изгоди е очаквал от женитбата си, но несъмнено свободата да краде, да злоупотребява и да присвоява в продължение на много години и по най-различни начини стоките на търговската фирма на Щайн (Щайн неуморно попълваше складовете си, когато успееше да склони капитаните си да ги доставят там), не му се струваха достатъчна награда за това, че е пожертвувал своето честно име. Джим с най-голямо удоволствие би набил Корнелиус почти до смърт; от друга страна, тези сцени били толкова тягостни и отвратителни, че му се искало да отиде някъде, където няма да чува нищо, и да пощади чувствата на момичето. Когато Корнелиус млъквал, девойката, трепереща, безмълвна, със застинало, отчаяно лице, притискала ръце до гърдите си, а Джим отивал при нея и сломен, избъбрял:

— Е чуйте… наистина… какъв смисъл има… опитайте се малко да похапнете…

Или проявявал съчувствието си малко по-иначе. Корнелиус се измъквал през вратата, почвал да се разхожда по верандата, мълчалив като риба, и крадешком хвърлял злобни, недоверчиви погледи.

— Мога да сложа край на това — казал й веднъж Джим. — Кажете само една дума.

А знаете ли какво му отвърнала тя. Казала — Джим ми съобщи това много внушително, — че имала достатъчно храброст да го убие със собствените си ръце, ако не била уверена, че самият той е дълбоко нещастен.

— Помислете само! Бедно момиче, почти дете, доведено до състояние да говори такива думи — възкликна ужасен той.

Изглеждало невъзможно да я спаси не само от този долен негодник, но дори от самата нея. И не защото така силно я съжалявал, твърдеше Джим; това било по-силно от жалост, сякаш някакъв товар тежал на съвестта му, докато тя страдала така. Да напусне къщата му се струвало подло дезертьорство. Накрая той разбрал, че не може нищо да очаква — няма да се добере нито до сметките, нито до парите, нито до каквато и да било истина, — но си останал там и довел Корнелиус ако не до безумие, то едва ли не до изблик на храброст.

Същевременно Джим чувствувал как от всички страни се надигат срещу него всевъзможни опасности. Дорамин два пъти пращал при него един верен слуга да го предупреди най-сериозно, че нищо не може да направи за него, ако той не се прехвърли отново на другия бряг на реката и не заживее както преди сред бугите. Почнали да идват най-различни хора — често в мрака на нощта, за да му разкрият заговори за отнемането на живота му. Решено било да го отровят. Щели да го съсекат на парчета в банята. Спорело се дали да го застрелят от някоя лодка по реката. Всеки от тези доносници му се представял за негов най-добър приятел. Това било достатъчно, каза ми Джим, за да лишиш навеки един човек от покой. Известна част от онова, което му съобщавали, било не само възможно, но и твърде вероятно, обаче фалшивите предупреждения породили в него само чувството, че всички, които го заобикалят, кроят в мрака смъртоносни планове. Нищо не можело да въздействува по-силно и върху най-здравата нервна система.

Накрая една нощ самият Корнелиус с разтревожен и тайнствен вид му предложил с тържествен и ласкателен тон един малък план: за сто долара или дори за осемдесет — да речем, за осемдесет — той, Корнелиус, ще намери някой сигурен човек, който да откара Джим тайно и в пълна безопасност до устието на реката. Нищо друго не може да се направи сега — ако Джим поне малко цени живота си. Какво са осемдесет долара? Дребна работа! Незначителна сума! Докато той, Корнелиус, принуден да остане тук, несъмнено рискува живота си; но как иначе би могъл да докаже своята преданост към младия приятел на мистър Щайн? Много трудно било да се понесе — каза ми Джим — неговото отвратително гримасничене; той си скубел косата, удрял се в гърдите, люлеел се насам-натам с ръце, притиснати до стомаха, и си давал вид, че плаче.

— Косъм да не падне от главата ви! — изпищял той накрая и изтичал навън.

Интересно е да се знае до каква степен Корнелиус бил искрен в тази своя постъпка. Джим ми призна, че нито за миг не могъл да заспи, след като излязъл този човек. Той лежал по гръб на тънката рогозка, постлана върху бамбуковия под, мъчел се да различи голите греди на тавана и лениво се вслушвал в шумоленето на пробития тръстиков покрив. Една звезда внезапно заблещукала през един отвор на покрива. В главата на Джим бушувала вихрушка; но въпреки това същата нощ узрял неговият план как да надвие шериф Али. Мисълта за това не го оставяла в свободните минути, които успявал да открадне, зает с безнадеждното проучване на работите на Щайн, но в онзи миг той изведнъж ясно си представил всичко. Видял дори оръдията, изкачени на върха на хълма. Лежал пламнал и развълнуван; в тоя момент съвсем не можело да се мисли за сън. Като скочил на крака, Джим, необут, излязъл на верандата. И там, като стъпвал безшумно, той открил девойката, която стояла неподвижно до стената, като на стража. В състоянието, в което се намирал тогава, никак не го учудило това, че тя бодърствува, не го учудил и въпросът, зададен с тревожен шепот — къде би могъл да бъде Корнелиус? Джим отговорил просто, че не знае. Тя сподавено изпъшкала и погледнала към кампонга. Всичко било много тихо. Той бил дотолкова погълнат от новия си замисъл, че не могъл да се сдържи и веднага й разказал всичко. Джуъл го изслушала, тихичко плеснала с ръце и с недоловим шепот изразила възхищението си, ала очевидно през цялото време била нащрек. Изглежда, Джим бил свикнал да се отнася към нея като към своя довереница, а тя от своя страна несъмнено му давала полезни указания относно положението на нещата в Патусан. Той неведнъж ме уверяваше, че нейните съвети винаги му помагали. Джим започнал да й обяснява подробно плана си, но ето че девойката изведнъж му стиснала ръката и изчезнала. Отнякъде се появил Корнелиус и като забелязал Джим, се олюлял, сякаш гръмнали в него. А после застанал неподвижно в полумрака. Най-после предпазливо пристъпил напред като недоверчив котарак.

— Минаха оттук рибари… с риба — казал той с разтреперан глас. — Продаваха, знаете ли, рибата…

Било, изглежда, два часът през нощта — хубаво време за продажба на риба!

Джим обаче не обърнал внимание на тази подробност и нито за миг не се замислил. Други неща занимавали ума му, той нищо не виждал и не чувал. Задоволил се само да каже разсеяно: „О!“ — отпил вода от стомната, която стояла там, и оставил Корнелиус, който бил обзет от необяснимо вълнение — държал се с две ръце за проядените от червеи перила на верандата, сякаш нозете му се подкосявали. Джим отново влязъл вътре, легнал на рогозката си и се замислил. Скоро чул нечии предпазливи стъпки. После те престанали да се чуват. Някакъв треперещ глас шепнешком попитал през стената:

— Спите ли?

— Не! Какво има? — бодро отвърнал той; чуло се как някой отвън отскочил, сякаш от уплаха, и отново станало тихо. Джим, много ядосан, изскочил стремително от стаята, а Корнелиус, като изпищял тихичко, побягнал по верандата и щом стигнал до стъпалата, се хванал за счупените перила. Силно озадачен, Джим отдалече го извикал, за да разбере какво, по дяволите, иска този тип от него.

— Поразмислихте ли за това, което ви казах? — попитал Корнелиус; той изговарял с мъка думите, подобно на човек, обзет от студени тръпки на треска.

— Не! — гневно извикал Джим. — Не съм мислил за това и нямам намерение да мисля. Ще живея тук, в Патусан.

— В-вие тт-тук щ-ще ум-мрете — отговорил Корнелиус, все още силно разтреперан и с някакъв съвсем отпаднал глас.

Цялата сцена била толкова странна и възмутителна, че Джим не знаел дали да се смее, или да се сърди.

— Вас ще ви погребат преди мене, можете да бъдете сигурен в това! — извикал той ядосано, но готов все пак да се разсмее. Полусериозно, възбуден от собствените си мисли, продължил да вика: — Нищо не може да ме уязви; правете каквото искате!

Кой знае защо, тъмната фигура на Корнелиус там, в далечината, му се сторила като омразно въплъщение на всички затруднения и неприятности, които срещнал на пътя си. Той престанал да се сдържа — нервите му били много дни обтегнати — и обсипал Корнелиус с много „ласкателни“ епитети: измамник, лъжец, жалък мошеник — с една дума, държал се необикновено. Джим признава, че надминал всички граници, че бил вън от кожата си — хвърлил ръкавицата на цял Патусан, нека се опитат да го заплашат; заявил, че те още ще поиграят по неговата свирка, и продължил в същия тон със заплахи и хвалби. Във висша степен надуто и смешно, рече той. Ушите му пламнаха дори при спомена за това. Той сякаш бил като побъркан тогава… Джуъл, която седеше при нас, бързо кимна, мъничко се намръщи и с детска сериозност каза:

— Аз го чух.

Джим се засмя и изчерви. Спряло го накрая мълчанието, пълното гробно мълчание на неясната фигура там, в далечината, която, превита одве, висяла над перилата със странна неподвижност, като при силен припадък. Джим се опомнил и изведнъж млъкнал, учуден от самия себе си. Един миг той се ослушвал. Нито шумолене, нито звук.

— Сякаш човекът бе умрял, докато му крещях така — каза момъкът.

Силно засрамен, той, без да каже нито дума, побързал да се прибере и за трети път се хвърлил на рогозката. Това избухване, изглежда, му било от полза, защото прекарал в най-спокоен сън остатъка от нощта, сякаш бил бебе. Много седмици не бил спал така.

— Но аз не спях — обади се девойката, подпряла буза с ръката си върху масата. — Аз бдях.

Големите й очи проблеснаха, после тя впи поглед в моето лице.

[1] Инчи (мал.) — господин. Б.пр. ↑

Глава тридесет и първа

Можете да си представите с какъв интерес слушах. Всички тези подробности се отнасяха до онова, което се бе случило само двадесет и четири часа по-късно. На сутринта Корнелиус намекнал нещо за станалото през нощта.

— Вероятно ще се върнете в моето бедно жилище — мрачно избъбрил той, появявайки се в същия момент, когато Джим сядал в кануто, за да отиде в кампонга на Дорамин.

Без да го погледне, Джим кимнал.

— Това несъмнено ви забавлява — измърморил кисело онзи.

Джим прекарал деня у стария накхода, като проповядвал необходимостта старейшините на общината на бугите да преминат към действие — те били извикани на голямо съвещание. Той с удоволствие си спомняше как красноречиво и убедително говорил.

— В същия този ден на мене, разбира се, ми се удаде да му вдъхна мъжество — каза той.

По време на последния си набег шериф Али опустошил крайните къщи на селището и няколко жени, които живеели там, били отвлечени в лагера му. Предишния ден видели на пазарния площад пратеници на шериф Али; те високомерно се разхождали с белите си наметала и се хвалели с приятелското разположение на раджата към техния господар. Един от тях стоял в сянката на някакво дърво и като се опирал на дългата цев на пушката си, призовавал народа към молитва и покаяние и съветвал да убият всички чуждоземци, от които едни според него били неверници, а други още по-лоши — деца на сатаната в образ на мюсюлмани. Било донесено, че неколцина от привържениците на раджата, които се намирали сред слушателите, гръмко изразили одобрението си. Хората били обзети от ужас. Джим, безкрайно доволен от успеха си този ден, отново прекосил реката преди залез-слънце.

В това време успял вече да убеди бугите да минат към действие. Макар че отговарял с главата си за успеха, той се намирал в повишено настроение и се помъчил да бъде дори любезен с Корнелиус. Но Корнелиус в отговор на такава любезност станал необуздано весел и Джим според собствените си думи едва можел да понася пискливия, фалшив смях, умилкването и мигането на Корнелиус; португалецът се хванал за брадата и ниско приклекнал над масата, като гледал с обезумели очи. Девойката не се показала и Джим рано се оттеглил да спи. Когато станал, за да пожелае лека нощ, Корнелиус скочил, съборил един стол и се пъхнал под масата — сякаш искал да вдигне нещо оттам. Неговото „лека нощ“ дрезгаво отекнало изпод масата. Джим с учудване го гледал как се измъква оттам с увиснала челюст и глупаво опулени, изплашени очи. Корнелиус се държал за ръба на масата.

— Какво ви е? Да не сте зле? — попитал Джим.

— Да, да, да! Имам страшни гърчове в стомаха — отговорил онзи и по мнението на Джим това било самата истина. В такъв случай, като се вземе под внимание замисленият от него план, трябвало Корнелиус да си получи заслуженото — коравосърдечието му сега се проявявало по още по-гнусен начин.

Както и да е, но дрямката на Джим била смутена от съновидение: някакъв силен глас от небето му казвал: „Събуди се! Събуди се!“ — така силно, че въпреки отчаяната си съпротива той наистина се събудил. Заслепил го блясъкът на някакъв червен, пукащ пламък, който се виел във въздуха. Кълбенца гъст чер дим обгръщали главата на някакъв призрак, някакво неземно същество с бяла одежда, със сурово, напрегнато, тревожно лице. След миг той познал Джуъл. В издигнатата си ръка тя държала насмолена факла и настойчиво, монотонно повтаряла:

— Ставай! Ставай! Ставай!

Джим скочил на крака и тя тозчас му пъхнала в ръката револвер — неговия собствен револвер, който през цялото време висял на един гвоздей, но този път зареден. Като мигал от силната светлина, той го пъхнал мълчаливо в джоба си, без да съзнава нещо. Не разбрал какво трябва да направи за нея.

Тя попитала бързо и много тихо:

— Можеш ли с този револвер да се справиш с четирима?

Джим със смях ми разказваше този епизод, спомняйки си за своята рицарска готовност. Изглежда, се е изразил много красноречиво.

— Несъмнено… разбира се… несъмнено… на вашите услуги.

Той още не се бил разсънил съвсем и като се озовал в такова необичайно положение, бил много любезен и проявил предана готовност да й помогне. Девойката излязла от стаята и Джим я последвал. В коридора те обезпокоили старата вещица, която изпълнявала в къщата задълженията на готвачка, макар да била толкова стара, че едва разбирала какво й говорят хората.

Тя станала и закуцукала след тях, мърморейки нещо с беззъбата си уста. На верандата Джим побутнал с лакът люлката от корабно платно, в която спял Корнелиус. Люлката била празна.

Агенцията в Патусан, както всички пунктове на търговската фирма на Щайн, първоначално се състояла от четири постройки. Две от тях представлявали купчини от пръти, изпочупен бамбук и гнила тръстика, над които печално се свеждали с различен наклон четирите ъглови дървени стълба; но главният склад, който се намирал срещу дома на агента, бил още здрав. Това било дълга колиба, направена от кал и глина; в единия й край имало широка врата от здрави дъски, които още не се били изтръгнали от пантите, а в една от страничните стени — четириъгълен отвор, нещо като прозорец с три дървени пречки. Преди да слезе от верандата, девойката се огледала през рамо и бързо рекла:

— Щяха да те нападнат, докато спиш.

Джим казва, че бил разочарован. Пак старата история! Омръзнали му тези покушения върху живота му. Стига с тези тревоги! Дошло му вече до гуша. По неговите думи той се разсърдил на Джуъл, задето го измамила. Последвал я, уверен, че тя се нуждае от помощта му, а сега, изпитващ досада, бил готов да се върне назад.

— Знаете ли — дълбокомислено забеляза той, — аз, изглежда, бях малко не на себе си цели седмици по онова време.

— О, не, грешите — не можех да не възразя аз.

Но девойката бързо тръгнала напред и Джим слязъл след нея на двора. Оградата отдавна се била съборила; всяка сутрин съседските биволи, които сумтели шумно, спокойно се разхождали тук; край къщата била израсла цяла джунгла. Джим и момичето се спрели сред буйната трева. Отвъд светлия кръг, в който стояли, мракът изглеждал гъсточер и само звездите блестели ярко над главите им. Джим ми каза, че нощта била чудна, прохладна и лек ветрец духал откъм реката. Очевидно той забелязал нежната красота на нощта. Не забравяйте, че сега ви разказвам любовна история. Прекрасната нощ сякаш ги милвала с тихата си ласка. Пламъкът от време на време се развявал като знаме и единственият шум бил пърпоренето на факлата.

— Те чакат в склада — прошепнала девойката, — чакат да им се даде сигналът.

— Кой трябва да даде този сигнал? — попитал той.

Тя раздрусала факлата, която се разгоряла по-силно и изхвърлила дъжд от искри.

— Но ти спеше така неспокойно — продължила тя шепнешком. — Аз бдях над твоя сън.

— Ти! — възкликнал Джим, като проточил шия и се озъртал в тъмнината.

— Мислиш, че съм те пазела само тази единствена нощ?! — казала Джуъл с някакъв отчаян протест.

Джим каза, че с тези думи тя сякаш му нанесла удар в гърдите. Дълбоко изпъшкал. Кой знае защо, си помислил, че е ужасно говедо, и изпитал разкаяние: бил трогнат, щастлив, горд. Позволете ми още веднъж да ви напомня: това е любовна история; за това можете да съдите по нелепостта — не отблъскващата, а екзалтираната нелепост на всичко случило се тогава и на този разговор при светлината на факлата, сякаш двамата отишли там да се обясняват в присъствието на скритите убийци. Ако — както забеляза Джим — пратените от шериф Али хора имали поне капка мъжество, те щели да използуват този най-благоприятен момент за нападение. Сърцето му биело силно — не от страх, — но му се сторило, че чува шумолене в тревата, и той бързо напуснал кръга светлина; нещо тъмно, неясно прелетяло наблизо и изчезнало. Той силно извикал:

— Корнелиус! Хей, Корнелиус!

Последвало дълбоко мълчание: сякаш гласът му не достигал и на двайсет стъпки. Девойката дошла отново до него.

— Бягай! — казала тя.

Старицата се приближавала; прегърбената й фигура, подскачайки, се клатушкала на края на светлия кръг; те чули нейното мърморене и тихата, проточена въздишка.

— Бягай! — развълнувано повторила девойката. — Сега те знаят, че си буден… Тази светлина… гласовете. А знаят, че си голям, силен, безстрашен…

— Ако е така… — почнал той, но тя го прекъснала:

— Да, в тази нощ! Но какво ще стане следващата? И по-следващата? И в многото, многото бъдещи нощи? Ще мога ли винаги да бдя над теб?

Гласът й секнал сподавен и това му подействувало така, сякаш изгубил способността си да говори.

Джим ми казваше, че никога не се е чувствувал толкова нищожен, толкова безсилен; а колкото до храбростта, каква полза от нея? — помислил си той. Бил така безпомощен, че дори бягството изглеждало безсмислено, и макар тя с трескава настойчивост да шепнела: „Върви при Дорамин! Върви!“ — той разбрал, че спасение от тази самота, която удесеторявала всички опасности, които го грозели, можел да намери само при нея.

— И си помислих — каза ми момъкът, — че ако се махна от нея, за мен всичко ще свърши.

Но тъй като те не можели вечно да стоят сред двора, Джим решил да отиде и надникне в склада. Той не помислил да протестира, когато тя тръгнала след него, сякаш двамата били неразделно свързани.

— Аз съм безстрашен, нали? — процедил той през зъби. Тя го задържала за ръката.

— Почакай, докато чуеш моя глас — казала девойката и с факлата в ръка леко изтичала зад ъгъла. Той останал сам в мрака, с лице към вратата: оттам не се чувало нито шумолене, нито дишане. Старата вещица изпъшкала унило някъде зад гърба му. Той чул острия, почти писклив вик на момичето:

— Блъсни силно вратата!

Джим постъпил както му викнала Джуъл и вратата със скърцане и трясък се разтворила; за свое най-голямо учудване той видял, че ниският, подобен на подземна тъмница склад е осветен от мъртвобледа, трептяща светлина. Облаци дим се виели около един празен кафез, поставен в средата; някакви парцали и слама като че се опитвали да излетят нагоре, но само слабо шумели на течението. Девойката пъхнала факлата между пречките на прозореца. Той видял голата й, закръглена ръка, протегната и неподвижна, която държала факлата здраво като в желязна скоба. В далечния ъгъл се издигала почти до тавана конична грамада от стари рогозки и това било всичко.

Джим ми обясни, че бил горчиво разочарован. Силата на духа му толкова пъти била подлагана на ненужни изпитания; в продължение на няколко седмици толкова често му намеквали за опасност, че сега очаквал облекчение при срещата с нещо реално, осезаемо.

— Това би успокоило атмосферата поне за два часа — ми каза младежът. — Много дни живях с камък на сърцето.

Сега той помислил, че най-после ще види нещо реално, а то — нищо! Никакви признаци за присъствие на човек. Вдигнал револвера, когато вратата се разтворила, но ръката му веднага се отпуснала надолу.

— Стреляй! Защищавай се! — извикала отвън Джуъл с отчаян глас. Тя, застанала в тъмнината и пъхнала ръка чак до рамото през малкия отвор, не виждала какво става вътре и сега не смеела да измъкне факлата и да заобиколи тичешком постройката.

— Тук няма никого! — презрително извикал Джим и искал злобно да се разсмее, но не успял; в същия този миг, когато се готвел да си върви, забелязал, че го гледат нечии очи сред купчината рогозки. Видял как те проблеснали с бялото си. — Излизай! — извикал яростно той все още неуверен и една тъмнолика глава — глава без тяло — се измъкнала от купчината, странна глава, която го гледала с втренчен, страшен поглед. След секунда планината от рогозки се раздвижила и оттам с тихо ръмжене изскочил човек и се хвърлил срещу Джим. Зад гърба му, сякаш подскочили като живи, се разхвърчали рогозки; дясната ръка на нападателя, прегъната в лакътя, била издигната и над главата му се откроявало слабо острието на един крис, стиснат в юмрука. Парчето плат, здраво увито около бедрата, изглеждало ослепително бяло върху бронзовата кожа; голото тяло лъщяло, сякаш било мокро.

Джим забелязал всичко това. Той ми довери, че изпитвал чувство на неизразимо облекчение, на отмъстителен възторг. Умишлено се забавил да стреля. Забавил се може би една десета от секундата — докато онзи направи три крачки, — неуловимо кратко време. Забавил се, за да има удоволствието да си каже: „Ето един мъртвец!“ Бил абсолютно уверен в себе си. Дал му възможност да се приближи, тъй като това нямало значение. Онзи нямало да избегне смъртта. Джим забелязал издутите ноздри, широко отворените очи, напрегнатата неподвижност на лицето — и стрелял.

Гърмежът в това затворено помещение бил оглушителен. Джим отстъпил една крачка. Видял как човекът отметнал глава, разперил назад ръце и изпуснал криса. По-късно Джим разбрал, че го е уличил косо в устата и куршумът е излязъл от другата страна, като пробил тилната кост. Нападателят така стремително се бил хвърлил към Джим, че и куршумът не могъл да го спре отведнъж. Но ето че лицето му се сгърчило в болезнена гримаса; като слепец той затърсил нещо с ръце и изведнъж тежко рухнал, удряйки челото си в пода, до босите крака на Джим.

Младежът казва, че забелязал най-малките подробности. Почувствувал се успокоен, усмирен; у него нямало нито злоба, нито неловкост, сякаш смъртта на този човек изкупила всичко. Складът се изпълнил със саждивия дим на факлата, която горяла с кървавочервен, спокоен пламък. Джим влязъл решително вътре, като прескочил трупа и насочил револвера в друга гола фигура, която смътно се очертавала в далечния ъгъл. Когато се приготвил да натисне спусъка, човекът рязко захвърлил късото си тежко копие, покорно клекнал, облегнат с гръб на стената, и сключил ръце между коленете си.

— Искаш ли да живееш? — казал Джим.

Другият не отговорил.

— Колко сте тук? — отново попитал Джим.

— Още двама, туан — много тихо рекъл човекът, като гледал с широко отворени, хипнотизирани очи дулото на револвера.

И действително още двама души изпълзели изпод рогозката и показали, че нямат в ръцете си оръжие.

Глава тридесет и втора

Джим заел изгодна позиция и подкарал тримата един след друг навън от склада; през цялото време малката ръка, без да трепне нито веднъж, държала факлата отвесно. И тримата се подчинили безмълвно, движейки се като автомати. Той ги построил в една редица и изкомандувал:

— Хванете се за ръце!

Те изпълнили заповедта.

— Този, който освободи ръката си или обърне глава, ще умре веднага — казал Джим. — Ходом марш!

Обзети от напрежение, те тръгнали напред в крак; той ги последвал, а до него вървяла девойката с дългата бяла одежда и носела факлата; черните й коси се спускали до кръста. Стройна и гъвкава, тя сякаш не стъпвала върху земята; чувало се само коприненото шумолене на дрехата й и шушненето на високите треви.

— Стой! — извикал Джим.

Брегът на реката бил стръмен, отдолу полъхнал хлад; светлината паднала върху тъмната вода до брега, която се пенела, но повърхността й си оставала гладка. Надясно и наляво се простирали редица къщи под резките очертания на покривите.

— Предайте моя поздрав на шериф Али и му кажете да ме очаква — рекъл Джим.

Нито една от главите не помръднала.

— Скачай! — избоботил той.

Трите плясъка се слели в един, излетял сноп пръски, черните глави се люшнали върху водата и изчезнали; чуло се силно цамбуркане и пръхтене, които постепенно замрели: хората усърдно се гмуркали, боейки се смъртно от прощалния изстрел. Джим се обърнал към Джуъл — безмълвна и внимателна свидетелка. Сърцето му като че изведнъж набъбнало в гърдите и нещо стиснало гърлото му. Ето защо може би той мълчал тъй дълго, а тя, като отвърнала на погледа му, метнала в реката горящата факла. Яркочервената огнена ивица прорязала нощната тъма, угаснала със злобно съскане и тихата, нежна звездна светлина отново се спуснала над тях.

Джим не ми довери какво е казал, когато най-после му се възвърнал гласът. Едва ли е бил много красноречив. Всичко било замряло, нощта ги облъхнала със своето дихание — една от онези нощи, които сякаш са създадени да служат за подслон на нежността; има моменти, в които душата като че се освобождава от тъмната си обвивка, става необикновено чувствителна, а мълчанието — по-изразително от думите. За девойката той ми разказа:

— Тя почна малко да нервничи. Възбудата, разбирате ли… реакция. Изглежда, беше дяволски уморена… пък и всичко останало… И… и… по дяволите… виждате ли, тя се беше привързала към мене… Аз също… не знаех, разбира се… и наум не ми идваше.

При тези думи Джим стана и почна развълнувано да се разхожда назад-напред.

— Аз… аз горещо я обичам. По-силно, отколкото мога да го изразя с думи. Разбира се, това не може да се разкаже. Човек по-иначе се отнася към своите постъпки, когато почне да разбира, когато всеки ден му дават да разбере, че неговият живот е нужен — абсолютно нужен — на друг човек. Мога да почувствувам това. Колко странно! Но, помислете, какъв беше нейният живот! Безкрайно ужасен, нали? И аз я намерих тук просто така — сякаш бях излязъл на разходка и ненадейно бях срещнал човек, който потъва в усамотено, тъмно място. О, боже! Не биваше да се бавя. И тя ми се довери… Мисля, че заслужавам това доверие.

Трябва да кажа, че Джуъл малко преди това ни бе оставила сами. Джим се удари в гърдите.

— Да! Чувствувам и вярвам, че съм достоен да приема своето щастие.

Той притежаваше способността да намира особен смисъл във всичко, което се случваше с него. Така гледаше този момък на любовта си; тя беше идилична, малко тържествена и същевременно искрена, защото той вярваше с непоколебима сериозност на младостта. След известно време при друг такъв повод Джим ми каза:

— Живея тук само две години, но сега, честна дума, не мога да си представя как бих живял другаде. Самата мисъл за външния свят ме плаши: защото, знаете ли — говореше той и навел очи, гледаше как смачква с върха на обувката си едно мъничко късче засъхнала кал (ние се разхождахме по брега на реката), — аз не съм забравил защо дойдох тук. Още не съм!

Мъчех се да не го гледам, но ми се стори, че чух кратка въздишка; изминахме в мълчание една-две извивки на реката.

— Кълна се в честта и съвестта си — заговори Джим отново, — ако може да се забрави такова нещо… мисля, че имам право да си го избия от главата. Попитайте който и да е човек тук… — гласът му се промени. — Не е ли странно — продължи той с мек, почти умолителен тон, — не е ли странно, че тези хора, тези хора, които са готови за мен на всичко, никога не ще могат да разберат? Никога! Ако вие не ми вярвате, не бих могъл да ги призова за свидетели. Някак си е тежко да се мисли за това. Аз съм глупав, нали? Какво мога да искам още? Ако ги попитате кой е храбър, правдив, справедлив, на кого са готови да поверят живота си — те ще кажат: „Туан Джим.“ Обаче никога не ще могат да узнаят каква е всъщност истината…

Ето какво ми каза той в последния ден, който прекарах с него. Не пропуснах нито една негова дума: чувствувах, че макар да иска да ми каже още нещо, все пак не му се удава да осветли същността на този случай. Слънцето, което със силния си блясък сякаш смаляваше земята, превръщайки я в неспокойна буца пръст, потъна зад гората и разсеяната светлина на опаловото небе се спусна над света, лишен от сенки и блясък, илюзия на спокойно и замислено величие. Като слушах Джим, аз — не зная защо — ясно забелязах как постепенно потъмняват реката, въздухът; бавно, но неумолимо пристъпваше нощта — тя обгръщаше безмълвно всички видими предмети, заличаваше очертанията, погребваше все по-дълбоко света под някакъв неосезаем чер прах.

— Боже! — неочаквано възкликна той. — В някои дни човек бива твърде глупав; но аз знам, че мога да ви кажа всичко. Говорих ви за това, че свърших с онази… с онази проклета история, която не ми излизаше от главата… Почнах да я забравям… Честна дума, не зная! Не мога да говоря за това спокойно. В края на краищата какво доказва то? Нищо. Ала навярно вие мислите иначе…

Запротестирах шепнешком.

— Има значение! — каза Джим. — Аз съм удовлетворен… почти. Трябва ми само да погледна в лицето първия срещнат, за да си възвърна увереността. Не мога да ги накарам да разберат какво става вътре в мен. Тогава? Чуйте! Онова, което извърших, не е чак толкова лошо.

— Не е чак толкова лошо — повторих аз.

— И все пак не бихте искали да ме видите на борда на вашия кораб, нали?

— Дявол да ви вземе! — извиках аз. — Престанете!

— Аха! Виждате ли? — възкликна Джим с добродушно тържествуващ вид. — А опитайте се да кажете това на някой от тукашните! Те ще ви сметнат за глупак, лъжец или нещо още по-лошо. Ето защо мога да понасям вината си. Направих нещичко за тях, но ето какво направиха и те за мене!

— Драги мой, за тях вие винаги ще си останете неразгадаема тайна — извиках аз.

Последва мълчание.

— Тайна! — повтори той, без да вдига очи. — Е, в такъв случай ще остана тук завинаги.

След залез-слънце тъмнината като че ни застилаше с всеки полъх на ветреца. По средата на пътеката, оградена с жив плет, видях неподвижния, слаб, зорък и сякаш еднокрак силует на Тамб Итам, а отсреща, зад обвитите в здрач подпори на верандата, забелязах да се движи нещо бяло. Когато Джим, придружен от Тамб Итам, тръгна да направи вечерния обход, аз се упътих към къщата, но внезапно на пътя ми се изпречи девойката, която несъмнено очакваше тази среща.

Трудно е да ви обясня какво точно искаше да изтръгне тя от мен. Очевидно това беше нещо твърде просто — необикновено просто и неизпълнимо, като например точното описание на формата на някой облак. Тя искаше да получи от мен уверение, потвърждение, обещание, обяснение — не зная как да го нарека, няма за това думи.

Под издадения край на покрива беше тъмно и аз виждах само неясните очертания на нейната рокля, бледия, мъничък овал на лицето й, белите блестящи зъби, а когато тя се извърна към мене — големите, тъмни орбити на очите, където, изглежда, нещо едва-едва се движеше. Такова движение ви се привижда, когато потопите поглед в безкрайно дълбок кладенец. „Какво се движи там? — питате се вие. — Някое сляпо чудовище или само залутани отблясъци от вселената?“

Хрумна ми — не се смейте, — че без да прилича ни най-малко на сфинкс, с детинското си неведение тя беше по-загадъчна от сфинкс, който предлага на пътниците детски гатанки. Бяха я отвели в Патусан, преди да е прозряла житейските истини. Тук тя бе израсла; нищо не бе видяла, нищо не познаваше, нямаше представа за нищо. Питам се беше ли тя уверена, че съществуват и други кътчета на земята освен Патусан? Каква представа можеше да си създаде тя за външния свят, не съм в състояние да разбера: от неговите обитатели девойката познаваше само една излъгана жена и един зъл старец. Оттам при нея бе дошъл и нейният любим, надарен с неотразим чар. Но какво би станало с нея, ако той се върнеше в онези непознати земи, които като че ли винаги извикват обратно своите чеда? Майка й я предупреждаваше за това със сълзи на очи, когато умираше…

Джуъл здраво ме хвана за ръката, а веднага щом се спрях, бързо ме пусна. Тя беше смела и свенлива. Не се боеше от нищо, но я възпираше дълбока неувереност и отчужденост — приличаше на храбрец, който си пробива път пипнешком в мрака. Аз принадлежах към това Непознато, което всеки момент можеше да извика Джим при себе си като своя собственост. Бях посветен, така да се каже, в тайната природа на това Непознато и в неговите намерения, бях довереник на страшна тайна, бях облечен може би с неговата власт! Изглежда, Джуъл предполагаше, че с една само дума мога да изтръгна Джим от нейните прегръдки; дълбоко съм убеден, че тя се измъчваше от лоши предчувствия по време на дългите ни разговори с Джим. Бе преживяла истинско и непоносимо мъчение, което би я навело на мисълта да ме убие, ако неспокойната й душа можеше да проумее страшната обстановка, създадена от самата нея. Такова е моето впечатление и това е всичко, което мога да ви кажа: положението постепенно ми се изясни и бях смаян и удивен. Тя ме накара да й вярвам, но нямам думи, с които да предам впечатлението, упражнено върху мен от този бърз, енергичен шепот, меките страстни интонации, неочакваната, бездиханна пауза и умолителния жест на протегнатите внезапно към мен бели ръце. Ръцете се отпуснаха надолу; призрачната фигура се олюля като стройна фиданка на вятъра: бледият овал на лицето помръкна. Невъзможно беше да различа нейните черти, бездънни бяха тъмните очи. Два широки ръкава се издигаха в тъмнината като разтварящи се криле; тя стоеше безмълвна, притиснала с длани страните си.

Глава тридесет и трета

Бях безкрайно трогнат: нейната младост, неведението й, наивната й красота, която напомняше скромното очарование и нежната сила на полско цвете, трогателните й молби, нейната безпомощност ми подействуваха така силно, както й действуваше този безразсъден и напълно естествен страх. Тя се боеше от неизвестното, както се боим от него всички, а неведението й още повече разширяваше границите му. Аз се явявах представител на неизвестното — това неизвестно бях самият аз, вие, приятели, целият свят, който нехаеше за Джим и нямаше никаква нужда от него. Бях готов да отговарям за равнодушието на тази гъмжаща земя, ако не си бях спомнил, че Джим също принадлежеше на това тайнствено неизвестно, което пораждаше нейните страхове, а представител на Джим аз във всеки случай не бях, колкото и много неща да представлявах. Това ме накара да се колебая. Безнадеждно тъжният шепот разкъса печата от моите уста. Започнах да протестирам и заявих, че съм дошъл тук без никакво намерение да отвеждам Джим.

Защо съм дошъл тогава? Девойката леко помръдна и отново застана неподвижно като мраморна статуя в нощта. Помъчих се накратко да обясня: дружбата, работата; ако желая нещо в този случай, то е Джим да си остане тук…

— Те винаги ни напускат — прошепна Джуъл.

Скръбната мъдрост на гроба, който тя благоговейно украсяваше с цветя, ме облъхна при слабата й въздишка… Нищо не може да откъсне от нея Джим, казах й аз.

Такова е сега моето дълбоко убеждение; в това бях убеден и тогава; то беше единствено възможният извод от фактите. И убеждението ми не можеше да стане по-силно, когато тя прошепна сякаш на себе си:

— Той ми се закле.

— Вие ли го помолихте? — пожелах да узная аз. Тя направи крачка към мен.

— Не. Никога!

Джуъл само го помолила да си отиде. Това било в онази нощ на брега на реката, след като той убил онзи човек — тя хвърлила факлата във водата, защото той така я гледал! Твърде много светлина имало тогава, а опасността била отминала… за известно време… не за дълго. Джим възразил, че няма да я остави сама при Корнелиус. Тя настоявала. Искала той да я остави. Джим отговорил, че не може — нямал сили да направи това. Треперел, когато го казал. Тя чувствувала как той трепери…

Не е нужно особено въображение, за да си представим тази сцена и почти да чуем техния шепот. Девойката се страхувала и за него. Мисля, че тогава е виждала в него само жертва, обречена на опасности, които тя разбирала по-добре. Макар да бил спечелил сърцето й, да изпълвал всичките й мисли и да се радвал на безкрайната й любов, тя подценявала възможностите му за успех. Ясно е, че по онова време всеки бил склонен да подцени неговите възможности. Или, по-точно, Джим като че ли нямал никакви възможности. Зная, че такова е било мнението на Корнелиус. Това той ми призна, опитвайки се да замаскира тъмната роля, която е играл в заговора на шериф Али, намислил да се отърве от неверника. Сега става ясно, че дори самият шериф Алн изпитвал презрение и нищо друго към белия човек. Изглежда, искали са да убият Джим главно поради религиозни съображения: прост акт на благочестие (и от тази гледна точка достоен за уважение); друга цел те нямали. Такова мнение споделяше и Корнелиус.

— Достопочтени сър — унижаваше се пред мен той онзи единствен път, когато му се удаде да разговаря с мене насаме. — Достопочтени сър, как можех да зная? Кой беше той? Как можеше да успее той да спечели доверието на народа? За какво е мислил мистър Щайн, когато е изпращал такова момче да говори самонадеяно на един стар слуга? Бях готов да го спася за осемдесет долара. Само за осемдесет долара! Защо този глупак не замина! Нима трябва да ме наръгат заради един пришълец?

Той пълзеше пред мен жалък, унизено превиваше гръб и простираше ръце към коленете ми, сякаш искаше да ми прегърне краката.

— Какво са осемдесет долара? Нищожна сума. И тези пари му искаше един беззащитен старец, комуто съсипа живота покойната му жена вещица.

При тези думи той заплака. Но аз ще отмина този момент. Същата вечер се срещнах с Корнелиус чак след като завърших разговора си с девойката.

Тя не мислела за себе си, когато молела Джим да я остави и дори да напусне страната. Мислите й били заети най-вече със заплашващата го опасност. Въпреки че искала да спаси и себе си — несъзнателно може би; но не забравяйте полученото от нея предупреждение, спомнете си, че за урок можел да й служи всеки момент от неотдавна завършилия живот, върху който били съсредоточени всичките й спомени. Джуъл паднала в краката му, така ми каза тя, там до реката, при потайната светлина на звездите, която откроявала мълчаливите сенки и откритите места и която трептяла слабо върху гладката повърхност на реката — от това реката изглеждала широка като море. Джим я вдигнал от земята. Вдигнал я и тя престанала да се съпротивлява. Разбира се, престанала. Силните ръце, нежният глас, сигурното рамо, на което можела да отпусне бедната си, самотна главица — всичко това било така нужно на измъченото й сърце, на смутения й ум, порив на младостта, изискване на момента. Какво искате! Това е понятно на всекиго — на всеки, който е способен да разбере нещичко. А тя била доволна, че я вдигнали и задържали.

— Разбирате ли… това нещо е сериозно… съвсем не е забавление… — както Джим припряно ми шепнеше със загрижен вид на прага на своя дом.

Не зная какво да кажа по отношение на забавлението, но нямаше нищо лекомислено в техния роман; те се бяха свързали под сянката на бедствието като рицар и девойка, които са се срещнали, за да си разменят клетви за вярност сред развалините, където бродят призраци. Светлината на звездите била за тях предостатъчна — светлина толкова слаба и далечна, че не можела да превърне сенките във форми и да разкрие другия бряг на реката. В онази нощ аз гледах реката от същото това място; тя течеше няма и черна като Стикс[1]. На другия ден си заминах, но никога не ще забравя от какво е искала девойката да се спаси, когато го молела да я остави, докато не е късно. Тя сама ми каза за това, съвсем спокойна — беше обзета от твърде силни чувства, за да личи вълнението й. Гласът й звучеше безстрастно и бялата й фигура беше неподвижна в мрака. Тя ми рече:

— Не исках да умра разплакана.

Помислих, че не съм чул добре думите й.

— Не сте искали да умрете разплакана? — повторих след нея.

— Като моята майка — охотно поясни тя.

Очертанията на бялата й фигура останаха съвсем неподвижни.

— Майка ми горчиво плака, преди да умре — добави девойката.

Някаква особена тишина сякаш се издигна незабелязано от земята около нас като нарастването на водите нощем, които заливат познатите пътепоказатели. И сякаш изгубил опора сред разлелите се води, аз внезапно изпитах ужас — ужас пред непознатата дълбочина. Джуъл почна да обяснява: в последните минути, когато била самичка с майка си, трябвало да се отдели от нейното ложе и да се облегне с гръб на вратата, за да не пусне Корнелиус. Той искал да влезе и с двата си юмрука думкал по вратата, като извиквал дрезгаво от време на време:

— Пусни ме! Пусни ме! Пусни ме!

В далечния ъгъл върху няколко рогозки умиращата жена вече нямала сили да говори и да вдигне ръката си; тя въртяла глава наляво-надясно и слабо помръдвала пръсти, сякаш заповядвала: „Не! Не!“ — а послушната дъщеря, която натискала с все сила вратата, не изпускала от поглед майка си.

— Сълзите течаха от очите й, а после тя умря — невъзмутимо монотонно завърши девойката и този глас, по-силен от всякакви думи, по-силно от неподвижната й бяла фигура ме разтърси с ужаса на непоправимо бедствие. Той ми отне равновесието, изгони ме от онова убежище, което всеки от нас си създава, за да се скрива там в минутите на опасност, както се крие костенурката в своята броня. За миг светът ми се представи като огромен и унил хаос, когато всъщност благодарение на нашите неуморни усилия той е лъчезарно местенце, пълно с всички дребни удобства, каквито може да измисли човешкият ум. Но все пак — това трая само миг — аз веднага се свих в своята броня. Налага се, знаете ли, да направиш това… Но бях сякаш изгубил в онзи хаос на тъмни мисли, хаос, който съзерцавах в продължение на една-две секунди, всичките си думи. Ала и думите твърде скоро се върнаха при мен, тъй като те също спадат към онази спасителна концепция за лекота и ред, която се явява наше убежище. Думите вече бяха в моята власт, когато Джуъл тихо прошепна:

— Той се закле, че няма никога да ме напусне, когато стояхме там сами! Закле ми се!…

— Може ли да се допусне, че вие — вие! — не му вярвате? — с укор попитах аз, искрено възмутен. Защо тя не можеше да му вярва? Защо да се хваща за неувереността и страха, като че те бяха стражи на нейната любов? Това бе чудовищно! Девойката би трябвало да си създаде непристъпно мирно убежище от тази честна привързаност. Тя не притежаваше познание — нямаше може би умение. Нощта настъпваше бързо; там, където стояхме, стана непрогледно тъмно и Джуъл, неподвижна, се стопи в мрака, като неосезаем призрак. И отново ненадейно чух спокойния й шепот:

— Други също са се клели.

Това прозвуча като дълбокомислен извод от размишления, изпълнени с тъга и ужас. Тя добави може би още по-тихо:

— Моят баща също се е клел…

Девойката млъкна, за да си поеме безшумно дъх. И нейният баща…

Ето какво знаеше тя! Побързах да кажа:

— Да, но Джим не е такъв.

Девойката, изглежда, нямаше намерение да оспорва това; но след малко странният, спокоен шепот, който мечтателно блуждаеше във въздуха, докосна моя слух.

— Защо Джим да не е такъв? Той по-добър ли е?… Той…

— Честна дума — прекъснах я аз, — мисля, че е по-добър.

Двамата тайнствено понижихме глас. Край колибите, където живееха работниците на Джим (това бяха предимно освободени роби от лагера на шерифа), някой подхвана писклива, проточена песен. Отвъд реката един голям огън (вероятно в земите на Дорамин) приличаше на пламтящ балон, самотен в нощта.

— Той по-честен ли е? — прошепна тя.

— Да — казах аз.

— По-честен от всички други? — повтори тя, като разтягаше думите.

— Тук няма нито един човек — рекох аз, — който би помислил да се усъмни в това, което той казва… Никой не би се осмелил — освен вас.

Стори ми се, че Джуъл потрепна.

— По-храбър е — продължи девойката с променен глас.

— Страх никога няма да го откъсне от вас — казах с леко раздразнение.

Песента секна при един висок тон; нейде далеч се чуха гласове. И гласът на Джим. Порази ме мълчанието й.

— Какво ви е казал той? Казал ли ви е нещо? — попитах.

Отговор не последва.

— Какво ви каза той? — настоявах.

— Мислите ли, че мога да отговоря? Отде да знам? Как да разбера? — възкликна тя най-сетне. Чу се шумолене. Стори ми се, че девойката закърши ръце. — Има нещо, което той не може да забрави.

— Толкова по-добре за вас — забелязах мрачно.

— Какво е то? Какво е то? — с настойчива молба попита Джуъл. — Той казва, че се бил изплашил. Как мога да повярвам на това? Нима съм луда да повярвам? Вие всички помните нещо! Вие всички се връщате към него. Какво е то? Кажете ми! Какво е то? Живо нещо ли е? Мъртво ли е? Аз го мразя. То е жестоко. Има ли лице и глас? Може ли той да го види… да го чуе? Поне насън, когато не ме вижда… И после ще стане и ще си отиде… Ах, никога няма да му простя. Моята майка прости, но аз — никога. То ще бъде ли знак… зов?

Това беше удивително откритие. Джуъл не се доверяваше дори на сънищата му и вероятно мислеше, че мога да й обясня причината! По същия начин бедният смъртен, съблазнен от магията на някое привидение, се опитва да изтръгне от друго привидение потресаващата тайна на онзи зов, който е изпратен от другия свят до душата, лишена от телесна обвивка, заблудила се сред страстите на тази земя. Здравата почва като че ли се изплъзваше под краката ми. И всичко беше тъй просто. Но щом духовете, извикани от нашите страхове и нашето безпокойство, понякога гарантираха за постоянството на себеподобните си пред нас, объркалите се чародейци, то аз — един от тези, които живеят, облечени в плът — потрепнах, обзет от безнадеждния студ, който ме поби поради тази трудна задача. Знак, зов! Колко красноречиво беше нейното неведение. Само няколко думи! Как тя ги позна, как успя да ги изрази, не мога да си представя.

Жените се вдъхновяват от напрежението на дадения миг, което ни се струва ужасно, нелепо или безполезно. Да се убедиш, че тя има глас, само това беше достатъчно, за да изпаднеш в ужас. Ако някой подритнат камък би извикал от болка, това чудо нямаше да ми се стори по-голямо и по-трогателно. Звуците, които блуждаеха в тъмнината, ми разкриха трагизма на тези два забулени с мрак човешки живота. Невъзможно беше да я накарам да разбере. Мълчаливо се ядосвах, чувствувайки безсилието си. А Джим… бедният! Кому можеше да бъде нужен? Кой би си спомнил за него? Той постигна онова, което искаше. По това време може би бяха забравили за неговото съществуване. Той и тя се подчиниха на съдбата. И за двамата тя беше трагична.

Неподвижна, девойката явно чакаше нещо от мен и аз трябваше да изрека думи за своя брат от царството на забравящите сенки. Дълбоко ме развълнува моята отговорност и нейната скръб. Бях готов да дам всичко, за да успокоя крехката й душа, която се измъчваше в своето безизходно съмнение като птичка, която се удря отчаяно в жестоките стени на клетката. Няма нищо по-лесно от това да кажеш: „Не се бой!“ И няма нищо по-трудно! Бих искал да зная как може да се убие страхът. Как ще простреляте сърцето на призрака, ще му отсечете призрачната глава, ще го хванете за призрачното гърло? На такъв подвиг вие отивате в съня си и се радвате на своето спасение, когато се събудите с мокра от пот коса и треперейки с цялото си тяло. Такъв куршум още не е отлят; такова острие още не е изковано; такъв човек не се е родил; дори крилатите думи на истината падат във вашите крака като късове олово. За среща с такъв противник ви трябва омагьосана и отровна стрела, натопена в толкова изкусна лъжа, че не се среща никъде по земята. Подвиг за света на мечтите, приятели мои!

Почнах заклинанията си с натежало сърце, изпълнено с гняв. Внезапно отекна високо суровият глас на Джим: той мъмреше за проявена небрежност някакъв безмълвен грешник край брега на реката.

Няма нищо, казах аз с ясен шепот, няма нищо в този неизвестен свят, което да се стреми да й отнеме щастието, както тя си мисли: нито живо, нито мъртво същество, нито лице, нито глас, нито власт — нищо, което би могло да й отнеме Джим. Спрях се и си поех дъх, а девойката тихичко прошепна:

— И той ми каза това.

— Казал ви е истината — рекох.

— Нищо — въздъхна девойката и като се обърна неочаквано към мене, попита с едва чут, страстен шепот: — Защо дойдохте тук, при нас? Той говори за вас твърде често. Карате ме да се боя. На вас… на вас той нужен ли е?

Някаква скрита жестокост бе проникнала в нашия припрян шепот.

— Никога вече няма да дойда — казах аз с горчивина. — И той не ми е нужен. Никому не е нужен.

— Никому? — повтори тя с недоверчив тон.

— Никому — потвърдих, отдавайки се на някаква странна възбуда. — Вие го смятате за силен, мъдър, храбър, велик… защо да не вярвате тогава, че е и честен? Утре си заминавам — и на всичко ще дойде край. Никога не ще ви обезпокои отново глас оттам. Виждате ли, другият свят, който не познавате, е твърде голям, за да чувствувате отсъствието му. Разбирате ли? Твърде голям. Вие държите сърцето на Джим в своите ръце. Длъжна сте да чувствувате това. Длъжна сте да го знаете.

— Да, зная го — прошепна Джуъл спокойно и твърдо, а аз помислих, че така може да шепне само някоя статуя.

Почувствувах, че нищо не съм направил. А какво всъщност исках да направя? Сега не съм сигурен. Но в онзи миг ме бе обзела необяснима пламенност, сякаш ми предстоеше голяма и неотложна задача: влиянието на момента върху умственото и душевното ми състояние. В живота на всеки от нас е имало такива моменти, такива влияния, които идват отвън — непреодолими, непонятни, сякаш са възникнали от тайнственото общуване на планетите. Тя беше притежателката, както й казах аз, на неговото сърце. Но тя притежаваше и самия него — колкото и да й се струваше невероятно това. Трябваше да й кажа, че в целия свят няма никой, който би се нуждаел от сърцето, душата, ръката му. Това е нашата обща съдба. И все пак е ужасно да се говори така за когото и да било. Девойката слушаше безмълвно и в нейната неподвижност сега се долавяше протест, несъкрушимо недоверие.

Защо тя да се безпокои за света, който се намира отвъд тези гори? — попитах аз. От онова множество, което населява непознатите пространства на неизвестното, няма да дойде, уверявах я, до края на живота на Джим нито зов, нито знак. Никога! Аз се увлякох. Никога! Никога! С изумление си спомням как настойчиво и страстно говорех. В мен се създаде впечатление, че най-сетне съм хванал призрака за гърлото. Всъщност реалността изглеждаше само сън, сън странен и с всички подробности. Защо да се бои тя? Девойката знаеше, че Джим е силен, честен, мъдър, храбър. Всичко това е така. Несъмнено. И нещо повече. Той е велик, непобедим… и светът няма нужда от него — светът го забрави, той дори никога няма да го познае.

Аз млъкнах; дълбока тишина цареше над Патусан и слабият, тъп звук на едно весло, което се удряше в борда на някакво кану в средата на реката, сякаш правеше тишината още по-безкрайна.

— Защо? — пошепна Джуъл.

Обхвана ме ярост, каквато човек изпитва по време на разгорещена борба. Призракът се опитваше да се изплъзне от ръцете ми.

— Защо — повтори тя по-силно, — кажете ми!

Зашеметен, мълчах, а девойката тропна с крак като разглезено дете.

— Защо? Отговорете!

— Искате да знаете ли? — попитах аз с ярост.

— Да — извика тя.

— Защото е недостатъчно добър! — жестоко казах аз.

Последва пауза; забелязах как лумна нагоре пламъкът на огъня на другия бряг, как светлият кръг нарасна като някакво разширено от учудване око, а после пламъкът внезапно се сви в червена точица. Разбрах колко близко е стояла тя до мен, когато пръстите й стиснаха ръката ми. Без да повиши глас, с язвително презрение, горчивина и отчаяние девойката рече:

— Той ми каза съвсем същото… Вие лъжете!

Последните две думи тя изкрещя на туземното наречие.

— Изслушайте ме! — помолих я; тя трепетно затаи дъх, отблъсна ръката ми.

— Никой, никой не е достатъчно добър — почнах аз много сериозно. Забелязах с уплаха колко трудно дишаше девойката. Наведох глава. Какъв смисъл имаше? Стъпките приближаваха; аз си тръгнах, без да добавя повече нито дума.

[1] Стикс (мит.) — река в ада. Б.пр. ↑

Глава тридесет и четвърта

Марлоу изпъна крака, бързо стана и се олюля леко, сякаш го бяха пуснали на земята след стремителен полет в пространството. Той облегна гръб на балюстрадата и обгърна с поглед нестройната редица от тръстикови шезлонги. Неговото движение сякаш изтръгна от вцепенението изтегнатите в тях тела. Един-двама се изправиха от столовете си, като че бяха стреснати от нещо; тук-таме още мъждееше по някоя пура. Марлоу ги гледаше всички с очите на човек, който се е върнал от изключителната далечност на един сън. Някой се изкашля, небрежен глас поощрително подхвърли:

— Е, и какво?

— Нищо — каза Марлоу, като потрепна леко. — Той й го казал — това е всичко. Тя не му повярвала — и толкова. Що се отнася до мене, аз не зная трябва ли, подхожда ли ми да се радвам или да скърбя. Не мога да кажа в какво вярвах… не зная и до ден-днешен това и може би никога няма да го узная. Но в какво вярваше самият той, бедният! Истината ще вземе връх. Нали знаете — Magna est veri-tas et…[1] Да, когато й се представи благоприятен случай. Несъмнено има закон… някакъв закон регулира и вашата сполука, когато се хвърлят заровете на съдбата. Това не е Справедливостта, слугинята на хората, а случайността. Съдбата — съюзница на търпеливото Време; тя държи верни, точни везни. Ние и двамата казахме едно и също нещо. Дали и двамата сме говорили истината… или само един от нас… или нито единият, нито другият?…

Марлоу млъкна, скръсти ръце на гърдите си и заговори с променен той:

— Тя каза, че ние лъжем. Бедната! Е, ще предоставим това на Случайността: неин съюзник е Времето, което не бива да се пришпорва, а негов враг — Смъртта, която никога не чака. Аз отстъпих, признавам, малодушно. Опитах се да премеря сили със страха — и, разбира се, сам бях пренебрегнат. Успях само да усиля мъката й, като намекнах за някакъв тайнствен заговор, необяснима и непонятна конспирация, която има за цел да я държи вечно в мрак. И това стана леко, естествено, неизбежно и се дължеше на неговото, както и на нейното поведение. Сякаш ми показаха деяние на неумолимата съдба, на която ние служим за жертви — и за оръдие. Страшно беше да се помисли, че девойката стои там неподвижна; стъпките на Джим прозвучаха съдбоносно, когато той с тежките си, високи обувки мина покрай нас, без да ме забележи.

— Как? Няма светлина? — учуден каза той със силен глас. — Какво правите вие двамата тук в тъмното?

След миг Джим, изглежда, я позна.

— Здравей, момиче — извика весело той.

— Здравей, момче! — отговори тя незабавно с възхитително самообладание.

Обикновено те така се поздравяваха един-друг и гордото предизвикателство, което звучеше във високия й, но приятен глас, беше много забавно, мило и детинско. Това възхищаваше Джим. За последен път ги слушах как си разменят това познато приветствие и сърцето ми се сви. Висок, нежен глас, приятен и предизвикателен; но той замря, изглежда, твърде бързо и шеговитото приветствие прозвуча като стон. Това беше ужасно.

— Къде се дяна Марлоу! — попита Джим и след малко чух: — Слязъл към реката, така ли? Чудно как не го срещнах… Хайде, Марлоу, тук ли сте?

Не отговорих. Не исках да отивам в къщата… Поне не сега. Просто не можех. Когато той ме викаше, аз се промъквах през една градинска вратичка, която водеше към наскоро разчистена площ. Не, още не можех да се изправя пред тях. Навел глава, бързо крачех по една утъпкана пътека. На това място имаше малка стръмнина; няколко големи дървета бяха отсечени, един храсталак разчистен, тревата изгорена. Джим бе решил да прави там плантация за кафе. Голямото възвишение, което издигаше двойния си връх — чер като въглен при светложълтото сияние на изгряващата луна, — сякаш хвърляше сянката си върху земята, подготвена за този експеримент. Джим бе замислил толкова експерименти; възхищавах се от неговата енергия, от неговата предприемчивост и ловкост. Но сега нищо не ми се струваше по-малко реално от плановете му, от неговата енергия и ентусиазъм.

Като вдигнах очи, видях как част от луната блесна през храстите на дъното на клисурата. Сякаш някакъв гладък диск, паднал от небето, се бе търколил в дъното на тази пропаст и сега отскачаше от земята, изтръгвайки се от преплетените клони; гол, разкривен клон на някакво дърво, което растеше на склона, прорязваше като черна пукнатина лунния лик. Луната, сякаш от дълбините на някаква пещера, изпращаше надалеч хоризонталните си лъчи и в тази печална, провираща се светлина пъновете на отсечените дървета изглеждаха много тъмни; тежки сенки падаха в краката ми от всички страни, собствената ми сянка се движеше по пътеката — прерязана от сянката на самотния гроб, вечно покрит с гирлянди цветя. На затъмнената лунна светлина венчетата на цветята приемаха форми, непознати за нашата памет, и неопределима за окото ни окраска, сякаш това бяха особени цветя, откъснати не от ръцете на човек, и сякаш те не растяха на този свят, а бяха предназначени само за мъртвите. Силният им аромат се носеше в топлия въздух и го правеше гъст и тежък като дим; на тамян. Късовете бял корал блестяха около тъмната могилка подобно на броеница от побелели черепи и беше толкова тихо наоколо, че когато се спрях, сякаш стихнаха всички звуци и целият свят замря.

Цареше величествена тишина, като че цялата земя се бе превърнала в гроб; известно време стоях неподвижен, мислейки предимно за живите, които са погребани в затънтени кътчета, далеч от човечеството и все пак обречени да делят неговите трагични или комични нещастия. А може би и да вземат участие в благородната му борба? Кой знае! Човешкото сърце може да побере целия свят. Не му липсва храброст да носи товар — но отде ще се намери мъжество да отхвърли този товар?

Изглежда, бях изпаднал в сантиментално настроение; зная само едно; стоях там тъй дълго, че ме овладя чувство на пълна самота; всичко, което бях видял и чул малко преди това — дори самата човешка реч, — сякаш напусна света и продължи да живее само в паметта ми, като че бях последният човек на земята. Това беше странна и меланхолична илюзия, възникнала полусъзнателно, както възникват всички наши илюзии, които ни се струват само видения на далечна, недостижима истина, различавана смътно от нас. Това беше действително едно от затънтените, забравени, неизвестни кътчета на земята и аз надникнах в тъмната му дълбина. Чувствувах: утре, когато напусна завинаги това кътче, то ще престане да съществува и ще живее само в паметта ми, докато сам не отида в страната на забравата. Това чувство се запази у мен до ден-днешен и може би тъкмо то ме подбуди да ви разкажа тази история, да се опитам да ви предам живата й реалност, нейната истина, разкрила се за миг в илюзията.

Корнелиус се появи през нощта. Той изпълзя като червей от високата трева, избуяла в низината. Мисля, че къщата му гниеше някъде наблизо, макар никога да не я бях виждал, тъй като не ходех натам. Корнелиус тичаше срещу мен по пътеката; краката му, обути в мръсни бели обувки, блещукаха върху тъмната земя; той се спря и почна да хленчи и да се превива угоднически; на главата си имаше висок цилиндър. Малката му, съсухрена фигурка беше облечена в костюм от черно сукно, който напълно я поглъщаше. Този костюм португалецът обличаше в празнични дни и при церемонии и аз си спомних, че това беше четвъртата ми неделя в Патусан. По време на моето пребиваване там смътно подозирах, че той иска да поприказваме насаме — само да можехме да останем на четири очи. С очаквателен израз на невеселото си, жълто лице той се навърташе наблизо, но неговата плахост му пречеше да се приближи, а освен това аз естествено не исках да имам нищо общо с такова отвратително създание. И все пак той би успял да ме заговори, ако не се стремеше да се изплъзне всеки път, когато го погледнеше някой. Той бягаше от суровия поглед на Джим, бягаше от моите очи, макар да се мъчех да бъда равнодушен към него; дори мрачният, надменен поглед на Тамб Итам го принуждаваше да бяга. Корнелиус винаги беше готов да избяга; щом го погледнеха, той побързваше да се отдалечи, навел глава върху рамото си или като ръмжеше недоверчиво, или пък безмълвен, с вид на човек, сломен от скръб; но никакво притворство не можеше да скрие природната му низост — също както никаква дреха не може да скрие чудовищната уродливост на тялото.

Не зная дали това се дължеше на унинието, което ме бе обзело след поражението, понесено от мен преди по-малко от час в борбата с призрака на страха, ала аз, без ни най-малко да се съпротивявам, дадох на Корнелиус възможност да ме хване в плен. Бях обречен да изслушам признания и да реша въпроси, които нямат отговор.

Това беше тягостно; но презрението, безразсъдното презрение, което предизвиква в мен видът на този човек, направи срещата по-лесно поносима. Корнелиус, разбира се, беше без значение за мене. А и всичко останало губеше значение, щом бях решил, че Джим — единственият, който ме интересуваше — най-сетне се е подчинил на своята съдба. Той ми бе казал, че е удовлетворен… почти. Ето нещо повече от онова, което се осмеляват да кажат мнозина от нас. Аз, който имах право да се считам за достатъчно добър, не смея да сторя това. И никой от вас, мисля, също не смее…

Марлоу млъкна, сякаш чакаше отговор. Никой не продума.

— Добре — отново заговори той. — Нека никой не знае, щом истината може да предизвика в нас само някаква жестока, страшна катастрофа. Но той е един от нас и можа да каже, че е удовлетворен… почти. Помислете само! Почти удовлетворен! Едва ли не може да се завиди на неговата катастрофа. Почти удовлетворен. След това вече нищо не би могло да има значение. Не беше важно кой го е подозирал, кой му се е доверявал, кой го е обичал, кой го е мразил… по-специално дали го е мразил Корнелиус.

Обаче в края на краищата и в това имаше своего рода признание. Съди се за някого както по неговите приятели, така и по враговете му, а този враг на Джим нито един порядъчен човек не би се поколебал да нарича свой враг, без да придава на това особено значение. Такова отношение имаше към него Джим, аз също; ала Джим пренебрегваше португалеца по други, общи съображения.

— Драги мой Марлоу — каза ми Джим, — чувствувам, че ако вървя по правия път, нищо не може да ме уязви. Да, така мисля. Сега, когато прекарахте тук достатъчно дълго време, за да се ориентирате, кажете откровено — не мислите ли, че се намирам в пълна безопасност? Всичко зависи от мен и, кълна се в бога, здраво съм уверен в себе си. Най-лошото, което Корнелиус би могъл да направи, е да ме убие. Но нито за миг не допускам тази мисъл. Виждате ли, той няма сили за това — нима самият аз ще му тикна в ръката за тази цел заредена пушка, а после ще се обърна към него с гръб? Ето що за човек е той. А да речем, че го направи — не ще може да го направи. Тогава какво? Дойдох тук не за да спася живота си, нали? Дойдох тук, за да се оградя със стена, и тук имам намерение да остана…

— Докато не бъдете напълно удовлетворен — добавих аз.

Ние седяхме тогава под тентата на кърмата на неговата лодка. Двайсет весла се вдигаха като едно, по десет от всяка страна, и пак като едно удряха във водата, а зад нас Тамб Итам гребеше ту отдясно, ту отляво и втренчено гледаше напред, като се мъчеше да държи лодката в средата на течението. Джим бе навел глава и последният наш разговор, изглежда, стихна. Той ме изпращаше до устието на реката. Шхуната бе отплавала предишния ден, слизайки надолу по реката заедно с отлива, а аз бях останал още за една нощ. И сега той ме изпращаше.

Джим ми се бе поразсърдил, задето изобщо споменах за Корнелиус. Право да си кажа, малко бях казал. Този човек беше твърде незначителен, за да стане опасен, макар омразата в него да беше толкова, колкото той можеше да побере. На всяко второ изречение португалецът ме величаеше с обръщението „достопочтени сър“ и ми хленчеше в ухото, като вървеше след мен от гроба на своята „покойна жена“ до вратите на резиденцията на Джим. Той се обяви за най-нещастния човек, за жертва, смазана като червей; молеше ме да го погледна. Затова не исках да извръщам главата си, но с крайчеца на окото можех да видя раболепната му сянка, която се плъзгаше след моята, а луната, увиснала вдясно от нас, спокойно съзерцаваше тази картина. Корнелиус се опитваше да обясни — както вече ви казах — участието си в събитията през онази паметна нощ. Пред него стоеше въпросът: „Кое е по-изгодно?“ Как можеше да знае той кой ще вземе връх?

— Аз бих го спасил, достопочтени сър! Бих го спасил за осемдесет долара — уверяваше ме той с мазен глас, следвайки ме на крачка разстояние.

— Той сам се спаси — казах аз — и ви прости.

Чух някакво хилене и се обърнах към него; той тутакси като че се приготви да си плюе на петите.

— За какво се смеете? — попитах аз, като се спрях.

— Не се заблуждавайте, достопочтени сър! — изпищя Корнелиус, очевидно изгубвайки всякакъв контрол над чувствата си. — Той се бил спасил! Той нищо не знае, достопочтени сър — съвсем нищо. Кой е той? Какво му е нужно тук на този крадец? Какво му е нужно? Хвърля на всички прах в очите. И на вас, достопочтени сър! Но на мене не може да хвърли прах в очите. Той е голям глупак, достопочтени сър!

Аз презрително се изсмях, обърнах се отново напред и продължих пътя си. Корнелиус ме настигна тичешком и настойчиво зашепна:

— Той прилича на малко дете… все едно, че е малко дете… малко дете.

Разбира се, не му обърнах никакво внимание, но той, като видя, че не бива да се бави — вече наближавахме бамбуковата ограда, която блестеше над черната пръст на разчистеното място, — пристъпи към целта си. Почна с гнусно хленчене. Големите му нещастия повлияли на разсъдъка му. Надявал се, че поради добротата си аз ще забравя всичко, което той казал, тъй като това било предизвикано от изключителното му вълнение. Не бил вложил никакъв умисъл; но достопочтеният сър не знае какво значи да бъдеш, разорен, съсипан, смачкан. След този увод той пристъпи към въпроса, който го засягаше непосредствено, обаче бъбреше така несвързано и страхливо, че дълго не можах да разбера накъде бие. Искаше да се застъпя за него пред Джим. Вероятно се касаеше за някакви пари. Няколко пъти Корнелиус ми повтори: „Скромно обезпечение — приличен подарък.“ Сигурно искаше да му се заплати нещо и дори с жар прибави, че животът пет пари не струва, ако ти отнемат всичко. Разбира се, аз не отроних нито дума, обаче не си запуших и ушите. Същността на работата — тя се изясняваше лека-полека — се заключаваше в това, че Корнелиус, според неговото мнение, имал право на известна сума за девойката. Той я бил отгледал. Чуждо дете. Много труд и грижи… Сега той е старец… приличен подарък… Ако достопочтеният сър каже една думичка…

Спрях се и с любопитство го погледнах, а португалецът, изглежда, страхувайки се да не го сметна за изнудвач, побърза да направи отстъпка. Заяви, че ако получи незабавно „приличния подарък“, ще поеме върху себе си грижата за девойката „безвъзмездно — когато джентълменът намисли да се върне в родината си“. Малкото му, жълто лице — цялото сбръчкано, като че го бяха смачкали — изразяваше неспокойна алчност.

Гласът му звучеше увещаващо:

— И повече никакви затруднения… нали съм опекун… известна сума…

Аз стоях и се чудех. Очевидно неговото призвание беше такъв вид занятие. Изведнъж установих, че в унизителната му поза има своеобразна увереност, сякаш той винаги действуваше с пълна сигурност. Изглежда, бе решил, че безстрастно обмислям предложението му, и с меден глас ми заговори:

— Всеки джентълмен дава малко обезпечение, когато дойде време да се върне в родината си.

Хлопнах вратичката на градинската ограда.

— В дадения случай, мистър Корнелиус — рекох аз, — това време няма никога да дойде.

Трябваха му няколко секунди, за да го проумее.

— Как! — едва не изпищя той.

— Да — продължих, застанал от другата страна на вратичката, — нима той не ви го е казал? Джим никога не ще се върне в родината си.

— Ох, това вече е прекалено! — извика Корнелиус.

Повече не ме нарече „достопочтени сър“. Постоя неподвижен, а после заговори много тихо и без никакво смирение.

— Никога няма да замине… ах! Той… той… той дойде тук дявол знае откъде… дойде тук… дявол знае защо… за да ме тъпче, докато умра… ах, да ме тъпче — португалецът тихичко тропна с два крака. — Точно така… и никой не знае защо… докато умра…

Гласът му съвсем стихна; той слабо се закашля, приближи се до оградата и каза поверително, с жален тон, че няма да позволи да го тъпчат.

— Търпение… търпение! — измърмори Корнелиус, като се удари в гърдите.

Вече престанах да му се смея, по неочаквано самият той избухна в див, пресилен смях.

— Ха-ха-ха! Ще видим! Ще видим! Какво? Да ме ограби? Да ограби от мен всичко! Всичко! Всичко!

Главата му хлътна на рамото, ръцете му увиснаха отпред, леко сключени. Можеше да се помисли, че той премного обича девойката и жестокото похищение го е сломило, разбило сърцето му. Изведнъж португалецът вдигна глава и изрече една неприлична дума.

— Като майка си… прилича на измамната си майка! Досущ. И лицето й е същото. И лицето! Вещица!

Корнелиус бе притиснал чело в оградата и в тая поза крещеше със съвсем слаб глас заплахи и гнусни ругатни на португалски, които преминаваха в жалби и стонове; раменете му се повдигаха и отпускаха, сякаш бе започнало да му се повръща. Гледката беше гротескна и отвратителна и аз побързах да се отдалеча. Той извика нещо подир мен — мисля, че бе някаква ругатня по адрес на Джим, — но не много високо, тъй като се намирахме твърде близо до дома на приятеля ми. Чух ясно само думите:

— Също като малко дете… малко дете.

[1] Истината е всемогъща и… (лат.). Б.пр. ↑

Глава тридесет и пета

На другата сутрин, след първия завой на реката, който закрива къщите на Патусан, всичко това изчезна от моите очи, изчезна с всичките си цветове, очертания и смисъл — като картина, създадена по фантазия върху платно, на която след дълго съзерцание обръщате най-сетне гръб. Ала впечатлението остава в паметта ви неподвижно, неувяхващо, застинало във все същата светлина. Амбициите, страховете, омразата, надеждите се пазят в паметта ми такива, каквито ги видях — напрегнати и сякаш завинаги застинали. Обърнах се с гръб към картината и почнах да се връщам в света, където се разиграват събития, сменят се хора, мъждука светлина, животът тече като светъл поток — по кал или камъни, все едно. Не се готвех да се гмуркам в този поток — предстояха ми достатъчно усилия, за да задържам главата си на повърхността. Що се отнася до това, какво бях оставил зад себе си, не можех да си представя никакви промени: огромния и величествен Дорамин и мъничката, майчински грижовна негова жена, взиращи се в прострялата се пред тях страна и тайно лелеещи честолюбиви родителски мечти; Тунку Аланг, сбръчкан и недоумяващ; Даин Варис, умен и храбър, с неговия твърд поглед, иронична любезност и вяра в Джим; девойката, погълната от своята боязлива, измъчвана от подозрения любов; Тамб Итам, мрачен и предан; Корнелиус, притиснал на лунната светлина чело в оградата — всички тях аз виждах ясно. Те са създадени като че ли с махване на вълшебна пръчка. Но този, около когото те всички кръжат — само той продължава да живее и в него не съм сигурен. Никаква пръчка на вълшебник не може да го направи неподвижен за очите ми. Той е един от нас.

Джим, както ви казах, ме съпровождаше в началото на пътешествието ми обратно към света, от който се бе отрекъл. Понякога ми се струваше, че нашият път минава през самото сърце на девствената пустош. Пустинните пространства блестяха под високото слънце. Между внушителните стени на горите горещината дремеше върху водната повърхност и лодката, бързо влачена от течението, режеше въздуха, който се спускаше гъст и топъл под заслона на листата.

Сянката на близката разлъка вече ни бе разделила с огромно разстояние и ние говорехме с усилие, сякаш изпращахме тихите си думи през широка и непрекъснато увеличаваща се пропаст. Лодката летеше напред; седнали рамо до рамо, ние изнемогвахме от прегрятия, неподвижен въздух; миризмата на кал, блата, първобитният мирис на плодородната земя като че ли щипеше лицата ни; и изведнъж след един завой някаква могъща, далечна ръка вдигна пред нас тежка завеса, разтвори грамадни врати. Дори самата светлина като че се раздвижи, небето над главите ни се разшири, далечен шепот докосна слуха ни, обгърна ни свежест, пресният въздух изпълни дробовете ни, ускори нашата кръв, нашите мисли, нашите съжаления. Далече напред горите се стопяваха в тъмносиния край на морето.

Дишах дълбоко, опивах се от простора на открития хоризонт в тази нова атмосфера, в която трептяха отзвуците на живота, енергията на неумолимото море. Това море и това небе бяха се открили за мен. Девойката беше права — това беше знак, зов, на който откликвах с всички фибри на съществото си. Позволих на очите си да блуждаят в простора, сякаш бях човек, освободен от вериги, който изправя сведеното си тяло, тича, скача, отговаря на вдъхновяващия зов на свободата.

— Каква красота! — възкликнах аз и чак тогава погледнах грешника, който седеше до мен.

Главата му беше отпусната на гърдите. Той каза „да“, без да вдига очи, сякаш се боеше, че на чистото небе е написан с едри букви упрекът на романтичната му съвест.

Помня най-малките подробности на този следобед. Слязохме на брега — на това място имаше ивица бял пясък. Зад нас се издигаше нисък скален масив, обрасъл с дървета на върха и драпиран до самото му подножие от пълзящи растения. Пред нас морската шир — тиха и сгъстено синя — се простираше с лек наклон до самия хоризонт, сякаш очертан от някакъв конец на височината на погледа. Големи, блестящи вълни леко се носеха по тъмната повърхност на морската бездна, бързи като пера, гонени от ветреца. Верига от масивни острови лежеше пред широкото устие върху бледата, кристалночиста вода, която отразяваше съвсем точно очертанията на брега. Високо в безцветното слънчево сияние една самотна птица, цялата черна, кръжеше, като ту се издигаше, ту се спускаше все над едно и също място и слабо размахваше криле. Опърпаните, опушени, леки колиби от рогозки се издигаха над собствената си водна сянка, върху изкривените си, високи колове с цвят на абанос. Едно съвсем мъничко черно кану се отдели от тях; в него седяха две също тъй мънички човечета, целите черни, които с всички сили гребяха с веслата бледата вода; но кануто като че с мъка се придвижваше по огледалната повърхност.

Тази купчина жалки колиби беше рибарското село, което се радваше на особеното покровителство на белия господар, а в кануто седяха старейшината и неговият зет. Те слязоха от лодката и закрачиха към нас по белия пясък, слаби, тъмнокафяви, сякаш опушени от дим, със сиви петна от пепел по голите си рамене и гърди. Главите им бяха загърнати в мръсни, но грижливо омотани носни кърпи.

Старецът тозчас почна многословно да излага жалбата си, като размахваше слабата си ръка и доверчиво вдигаше към Джим старите си помътнели очи. Народът на раджата не ги оставял в покой; появили се недоразумения заради костенурчените яйца, които жителите на тяхното село събирали по близките островчета — и като се подпираше на веслото, той посочи с кафявата си костелива ръка към морето. Джим слушаше, без да вдига очи и накрая кротко му заповяда да почака. Ще го изслуша малко по-късно. Двамата послушно се отдръпнаха настрана и приклекнаха, като сложиха пред себе си на пясъка веслата; те търпеливо следяха нашите движения. Широко се простираше необятното море; тихият бряг продължаваше на север и на юг, отвъд пределите на моя кръгозор, и ние четиримата приличахме на джуджета, изолирани върху ивица блестящ пясък.

— Бедата е там — мрачно забеляза Джим, — че в продължение на много поколения тези клети рибари са се смятали за лични роби на раджата… Старият мошеник никак не може да разбере, че…

Той замълча.

— Че вие сте променили всичко това — подсказах му аз.

— Да. Промених го — избъбри Джим унило.

— Използували сте представилия ви се благоприятен случай — продължих.

— Използувал ли? — отвърна той. — Може би. Мисля, че е така. Да. Аз отново придобих увереност в себе си… добро име… и все пак понякога ми се иска… Не! Ще се държа за това, което имам. Не мога да се надявам на нищо повече.

Джим махна с ръка към морето.

— Не там, във всеки случай.

Той тропна с крак в пясъка.

— Ето моята граница, тъй като на по-малко не съм съгласен.

Продължавахме да крачим по брега.

— Да, аз промених всичко това — каза младежът, като погледна с крайчеца на окото двамата търпеливи рибари. — Но помъчете се да си представите какво би станало, ако аз си отидех. Можете, нали? Същински ад. Не! Утре ще ида при онзи стар глупак Тунку Аланг и ще рискувам да опитам пак кафето му. Ще вдигна шум заради тези проклети костенурчени яйца. Не, не мога да кажа „стига толкоз“. Трябва да вървя напред — да вървя, преследвайки целта си, защото чувствувам, че нищо не може да ме уязви. Трябва да се уповавам на тяхната вяра в мене, за да се чувствувам в безопасност, и… и…

Джим търсеше необходимата дума, търсеше я едва ли не върху вълните на морето.

— … и да запази връзката ми с онези…

Той изведнъж понижи глас до шепот.

— … с онези, които може би никога вече не ще видя. С… с вас например.

Бях дълбоко посрамен от думите му.

— За бога — казах аз, — не ме превъзнасяйте, драги мой; помислете за себе си.

Изпитах благодарност, любов към този изгнаник, който ме бе отделил, бе ми запазил място сред избраните от него люде. Всъщност с твърде малко неща можех да се похваля. Отвърнах от Джим пламналото си лице; под ниското слънце, потъмняло и малиновочервено, което пламтеше като въглен, измъкнат от някой огън, се простираше необятното море, замряло в очакване кога ще го докосне огненото кълбо. На два пъти Джим се опита да заговори, но млъкваше; накрая, сякаш намерил вече формулата, заяви спокойно, с тих глас:

— Ще остана верен. Ще остана верен — повтори той, без да ме гледа. Очите му за пръв път се зареяха по морската равнина, която от синя стана тъмнопурпурна в пламъците на залеза. Да, той беше романтик, романтик. Спомних си думите на Щайн:

„… да се потопи в разрушителната стихия!… Да следва своята мечта, да върви подир нея… и така докрай — usque ad tinem.“

Той беше романтик и заслужаваше доверие. Кой знае какви образи, видения, лица, каква прошка виждаше той в пожара на залеза!… Малката лодка, като се отдели от шхуната, почна бавно да се приближава към пясъчния бряг, за да ме вземе; равномерно се вдигаха и спускаха веслата.

— А при това съществува и Джуъл — каза Джим, нарушавайки великото мълчание на земята, небето и морето, което така дълбоко бе завладяло мислите ми, че гласът на момъка ме накара да трепна. — Съществува Джуъл.

— Да — прошепнах аз.

— Не е нужно да ви казвам какво е тя за мене — продължи той. — Вие видяхте. След време и тя ще разбере…

— Надявам се — прекъснах го аз.

— Тя също ми има доверие — изрече момъкът, а после със съвсем друг тон добави: — Интересно кога ли ще се видим пак.

— Никога, ако не заминете оттук — отговорих, избягвайки погледа му. Той като че не се учуди; един миг стоя неподвижно.

— Тогава сбогом — рече той след малка пауза. — Може би така е по-добре.

Стиснахме си ръце и аз се упътих към лодката, която чакаше, допряла нос до брега. Шхуната с грог и кливер, обърнати към вятъра, се полюшваше върху пурпурното море; платната й бяха обагрени бледорозово.

— Ще ходите ли скоро пак в родината? — попита Джим, когато аз прекрачих планшира.

— След година, ако съм жив — рекох.

Долната част на форщевена[1] заскърца по пясъка, лодката се плъзна напред, блеснаха и се потопиха във водата мокрите весла. Джим, застанал до края на водата, повиши глас.

— Кажете им… — започна той.

Аз дадох знак на гребците да спрат и зачаках, недоумявайки: на кого да кажа? Слънцето, наполовина потопено във водата, къпеше с лъчите си Джим; в очите му горяха червените отблясъци, докато той мълчаливо ме гледаше.

— Не… нищо — рече момъкът и леко махна с ръка, изпращайки лодката. Не погледнах повече към брега, докато не се качих на борда на шхуната.

Слънцето вече бе залязло. На изток лежеше здрач и брегът, потъмнял, се простираше като мрачна стена от крепостта на нощта. Западният хоризонт гореше със златни и малинови пламъци и в този пожар един голям облак бе застинал, тъмен и неподвижен, като хвърляше аспидночерна сянка върху водата под себе си. Видях Джим, който наблюдаваше от брега как отплава шхуната.

Двамата полуголи рибари станаха прави и приближиха Джим веднага щом заминах. Несъмнено те се оплакваха на белия господар от своя оскъден, жалък живот и несъмнено той слушаше и приемаше жалбата им отзивчиво; защото тя беше частица от неговото щастие — пълно щастие, за което, както той уверяваше, бил напълно достоен. Мисля, че и двамата туземци имаха сполука този ден и не се съмнявах, че тяхната настойчивост също бе достойна за сполуката им. Тъмните им тела се сляха с черния фон и изчезнаха много по-рано от момента, в който изгубих от очи техния защитник. Той беше бял от глава до пети и упорито продължаваше да се вижда; крепостта на нощта се издигаше зад гърба му, морето се простираше пред краката му, благоприятният му случай стоеше до него — все още забулен с покривало. Какво ще кажете? Беше ли той все още забулен? Аз не знам. За мене тази бяла фигура на тихия бряг сякаш стоеше в сърцето на великата тайна. Здрачът бързо се спускаше от небето над главата на Джим, пясъчната ивица в краката му вече бе изчезнала, той сам изглеждаше не по-голям от дете, после стана само петънце — нищожно бяло петънце, което като че привличаше всичката светлина, останала в потъмнялото небе… И изведнъж го изгубих от очи…

[1] Фортезен — носова греда на кораб или лодка. Б.пр. ↑

Глава тридесет и шеста

С тези думи Марлоу завърши разказа си и слушателите тозчас започнаха да се разотиват, изпращани от разсеяния му, замислен поглед. Мъжете слизаха от верандата по двама или сами, без да губят време, без да изказват никакви забележки, сякаш последният образ от тази незавършена история, самата й незавършеност и тонът на разказвача бяха направили обсъждането излишно и коментарите невъзможни. Всеки като че отнасяше със себе си своето впечатление — отнасяше го като тайна; и само на един човек от всички слушатели бе съдено да узнае последната дума на тази история. Тя достигна до него в родината след повече от две години, изпратена в дебел пакет, адресирана с правия и ъгловат почерк на Марлоу.

Този, който имаше щастието да получи пакета, го отвори и надникна в него; после, като го остави на масата, отиде до прозореца. Стаята му се намираше на най-горния етаж на едно високо здание и той можеше да гледа надалеч през светлите стъкла като през фенера на морски фар. Покривите блестяха; тъмните, начупени гребени се сменяха безкрай като мрачни, неразпенени вълни, а от дълбините на града долиташе хаотичен, нестроен шум. Върховете на черковните камбанарии, многобройни и безредно разхвърляни, се издигаха като фарове сред лабиринт от плитчини без фарватери[1], дъждът, който чукаше в прозорците, вече не се различаваше в здрача на зимната вечер; големият часовник на кулата обяви мощно и сурово часа и с остър, вибриращ звук престана да звучи. Човекът спусна тежките завеси.

Светлината на настолната лампа беше спокойна като езеро на завет; килимът заглушаваше стъпките на стопанина; дните на неговите странствувания бяха отминали. Нямаше ги вече безпределните като надежда хоризонти, нямаше го полумрака на тържествените като храм гори, нямаше пламенни търсения на някоя вечно неоткрита страна зад хълма, от другата страна на потока, отвъд вълните… Часът беше отминал! Свършено бе вече! Свършено… Но разтвореният пакет на масата под лампата възвърна звуците, виденията, аромата на миналото — множеството избледнели физиономии, глъчката на тихите гласове, замиращи край бреговете на далечни морета под пламенните и неумолими слънчеви лъчи. Той въздъхна и седна на масата.

Отначало видя три отделни неща в пакета: дебел сноп листа, ситно изписани и закачени заедно, квадратен, сивкав лист хартия, на който бяха написани няколко думи с непознат за него почерк, и едно обяснително писмо от Марлоу. От това писмо изпадна друго, пожълтяло от времето и изтъркано на прегъвките. Той го вдигна и като го остави настрана, се зае с посланието на Марлоу. Бързо прочете първите редове, после, след усилие над себе си, започна да чете спокойно — като човек, който с предпазливи крачки и зорки очи приближава мяркащата се в далечината неоткрита страна.

… Не мисля, че сте забравили — гласеше писмото. — Вие единствен проявихте интерес към него — интерес, който надживя моя разказ, макар да си спомням добре, че не искахте да се съгласите с това, дето той се бе подчинил на съдбата. Вие предсказвахте катастрофа; скука и отвращение към придобитата слава, към задълженията, с които съм се нагърбил, към любовта, предизвикана от жалостта и младостта. Вие казахте, че добре познавате „такъв род неща“ — призрачното удовлетворение, което те дават, неизбежното разочарование от тях. Вие казахте също — припомням ви това, — че „да си дадеш живота за тях“ (под „тях“ се подразбираше цялото човечество с кафява, жълта или черна кожа) е все едно да си продадеш душата на някой „звяр“. Вие допуснахте, че „такъв род неща“ са поносими и трайни само ако почиват на твърдата вяра в истината на нашите расови идеи, в името на които е установен редът, моралът на етичния прогрес. „На нас е нужна тази опора — казахте вие. — Нужна ни е вярата в необходимостта и справедливостта на тези идеи, за да принесем в жертва своя живот с достойнство и съвсем съзнателно. Без това жертвата се явява само забвение, а пътят към нея не е по-лек от пътя към гибелта.“ С други думи, вие твърдяхте, че трябва да се сражаваме в редиците, иначе нашият живот не струва нищо. Възможно е! Кой ще знае това, ако не вие — казвам това без всякакво лукавство, — вие, който нахлухте самичък в едно-две забравени кътчета и успяхте да се измъкнете оттам, без да опърлите крилете си. Но същността е такава, че Джим не се интересуваше от цялото човечество, той имаше работа само със себе си и въпросът се заключава в това, дали той накрая не е стигнал до вяра по-могъща от законите на реда и прогреса.

Не твърдя нищо. Може би своето мнение ще изкажете вие — след като прочетете ръкописа. В края на краищата има много истина в простия израз „в сянката на облак“. Невъзможно е да се разгледа Джим ясно, особено поради това, че трябва да гледаме на него за последен път с очите на другите. Аз без ни най-малко колебание ви съобщавам всичко, което ми е известно за този последен епизод, който, както той обичаше да казва, „го накарал да се опомни“. Човек недоумява бил ли е благоприятен случай онова последно и задоволително изпитание, което Джим, изглежда, винаги е чакал, за да може после да изпрати вест за себе си до непогрешимия свят. Може би помните, че когато се разделях с него за последен път, той попита скоро ли ще ходя в родината и изведнъж извика подир мен:

— Кажете им!…

Почаках да се доизкаже и признавам, бях заинтересуван и обнадежден; но чух само:

— Не. Нищо!

И тъй, това беше всичко; и повече няма да има нищо — няма да има вест освен онази, която всеки от нас може да извлече за себе си от езика на фактите, често пъти много по-загадъчни от самото сложно подреждане на думите. Наистина Джим направи още един опит да се изкаже, но и този опит беше обречен на неуспех, както сами ще се убедите, ако погледнете сивкавия лист, приложен в този пакет. Той се е опитал да пише — виждате ли този най-обикновен почерк? И надслова: „Фортът Патусан“? Предполагам, че Джим е изпълнил намерението си да превърне своя дом в място за защита. Това беше великолепен план: дълбок ров, насип от пръст и върху него — ограда от колове; а по ъглите оръдия на платформи, защищаващи всяка от страните на четириъгълника. Дорамин се съгласил да му даде оръдията; и тъй, всичките му привърженици знаели, че има сигурно място, на което може да разчита верният сподвижник в случай на внезапна опасност. Всичко това говори за разумната му предвидливост, за неговата вяра в бъдещето. Онези, които Джим наричаше „моя народ“ — освободените пленници на шерифа, — били длъжни да се заселят в Патусан и да образуват отделен квартал; предполагало се, че техните колиби и малки парчета земя ще се намират зад стените на крепостта. А в крепостта той ще бъде пълен господар. „Фортът Патусан.“ Няма дата, както ще видите. Какво значение имат датата и денят? Невъзможно е да се отгатне на кого е искал да пише, когато е взел перото — на Щайн… на мене… на целия свят…, или това е бил само един безцелен, изплашен вик на самотен човек, сблъскал се със своята съдба. „Случи се нещо ужасно“ — бе написал Джим, преди да захвърли перото за пръв път; погледнете мастиленото петно, което прилича на връх на стрела под тези думи. След малко той отново се е опитал да пише и е надраскал с тежка, сякаш оловна ръка следната фраза: „Трябва сега веднага…“ Тук отново е пръснало мастило и той се е отказал от по-нататъшни опити. Повече няма нищо. Джим е видял широката пропаст, която не може да се запълни нито с поглед, нито с глас. Способен съм да разбера това. Той е бил надвит от необяснимото, надвит от собствената си личност — дар на онази съдба, която се опитвал с всички сили да подчини на себе си.

Изпращам ви още и едно старо писмо — много старо писмо. То е било пазено грижливо при писмените му принадлежности. Писмо от неговия баща; по датата може да се съди, че е било получено няколко дни преди Джим да постъпи на „Патна“. Изглежда, това е било последното писмо от родината. Той го е пазил през всичките тези години. Добрият старец се е гордеел със своя син моряк. Аз прочетох тук-таме писмото. То е пропито с любов. Бащата казва на „скъпия си Джеймс“, че последното дълго писмо от него било много „честно и занимателно“. И че не би искал синът му „да съди хората сурово или необмислено“. Четири страници от писмото са изпълнени с деликатни нравоучения и семейни новини. Том бил вече свещеник. Мъжът на Кари имал парични затруднения. Старецът пишеше все в същия дух, доверявайки се на провидението и на установения ред във вселената, но живо реагираше на малките опасности и малките милости. Човек просто го виждаше пред себе си, белокос и невъзмутим, в неговото мирно убежище, в стария и удобен кабинет с толкова книги по рафтовете; тук той четиридесет години добросъвестно се занимавал със скромните си мисли за вярата и благопристойната смърт; тук той написал толкова проповеди и тук сега разговаря със своето момче, странствуващо в другия край на света. Но какво значение има разстоянието? Добродетелта е една и съща в целия свят, както има само една вяра, само едно добро поведение и една-единствена благопристойна смърт.

Неговият „скъп Джеймс“ — се надява бащата — никога няма да забрави, че „този, който веднъж се е поддал на изкушението, рискува да се разврати и навеки да се погуби. Затова каквито и да са твоите мотиви, синко, никога не трябва да правиш това, което смяташ за погрешно“. По-нататък бащата съобщава за любимото си куче; а понито, „на което вие, деца, яздехте“, ослепяло от старост и трябвало да го застрелят. Старецът призовава божията благословия; майката и сестрите изпращат поздрави…

Да, всъщност не е казано много в пожълтялото извехтяло писмо, което изпаднало от ръцете на Джим след толкова години. Това писмо останало без отговор — но кой знае за какво е разговарял той с мирните, безцветни образи на мъжете и жените, населяващи спокойния кът на земята, където като в гроб няма нито опасност, нито битки и въздухът е пропит с висока нравственост. Чудно е, че той дошъл оттам — човекът, с когото „се случили толкова неща“. С тях никога нищо не се случвало; тях никога нищо не ги сварвало неподготвени и не им се налагало да премерят сили със съдбата. Те всички изникват тук пред мен, призовани от кротката бъбривост на бащата — всички тези братя и сестри, негови по плът и кръв: гледат ме с ясни, наивни очи и аз като че виждам Джим; той се е върнал най-сетне — не нищожно бяло петънце в самото сърце на великата тайна, а изправен в цял ръст сред безгрижните образи, със суров и романтичен вид, но винаги безмълвен, мрачен — в сянката на облак.

Разказът за последните събития ще намерите в тези няколко страници, приложени в пакета. Трябва да се съгласите, че тяхната романтичност надминава най-смелите мечти на детството му, но според мен в тях има и някаква дълбока и ужасяваща логика, сякаш единствено въображението ни може да разкрие пред нас властта на всепобеждаващата съдба. Непредпазливите ни мисли падат върху нашите глави; който си играе с нож, от нож умира. Това изумително приключение — а най-изумителното от всичко е, че то е правдиво — представлява като че ли неизбежно следствие. Нещо подобно е трябвало да се случи. Вие си повтаряте това, без да преставате да се чудите как е възможно да се случи такова нещо в нашия благословен век. Но то се случило и не бива да се оспорва неговата логичност.

Излагам тук събитията така, като че съм бил техен свидетел. Сведенията ми бяха откъслечни, но аз натъкмих отделните парчета — а те бяха достатъчни, за да се получи ясна картина. Интересно, сякаш сам Джим ми бе разказал това! Той бе ми доверил толкова неща, че понякога ми се струва — момъкът ей сега ще влезе и по свой начин ще разкаже цялата история с безгрижния си, но изразителен глас, с непринудения си маниер — малко с изненада, малко с досада, малко с обида, като от време на време вмъква по някоя дума или фраза, които дават възможност да се надникне в самата душа, ала това не ти помага никак да се ориентираш. Трудно е да се повярва, че Джим никога не ще дойде при нас. Аз никога вече не ще чуя неговия глас, не ще видя неговото розово, леко загоряло лице с бяла ивица на края на челото и младежките очи, които потъмняваха от възбуда и изглеждаха дълбоки, бездънно сини.

[1] Фарватер — част от водното пространство, оградена със специални знаци, където корабите могат да плават безопасно. Б.пр. ↑

Глава тридесет и седма

Всичко това води началото си от забележителния подвиг на един мъж на име Браун, който ловко откраднал една испанска шхуна в малкия залив недалеч от Замбоанга[1]. Докато не се натъкнах на този човек, сведенията ми бяха непълни, но по най-неочакван начин аз го открих няколко часа преди да изпусне дръзкия си дух. За щастие той желаеше и имаше сили да говори между пристъпите на астмата и измършавялото му тяло се гърчеше от злобна радост само при спомена за Джим. В него предизвикваше възторг мисълта, че „се разплатил в края на краищата с този горделивец“. Беше в екстаз от постъпката си. Ако исках да узная подробности, трябваше да изтърпя блясъка на неговите хлътнали, жестоки, заобиколени от малки бръчки очи. И тъй, изтърпях го, като размишлявах колко приличат някои видове зло на безумието, породено от голям егоизъм, подстрекавано от съпротива, която терзае душата и дава на тялото измамна сила. Тук се разкрива също така и удивителното коварство на жалкия Корнелиус — ръководен от низката си, безкрайна омраза, той изиграл ролята на изкусен подбудител, насочил отмъщението в желаната насока.

— Веднага щом го погледнах, разбрах що за глупак е — като се задъхваше, говореше умиращият Браун. — И това ми било мъж! Пфу! Жалък измамник! Сякаш не можеше просто да каже: „Долу ръцете от моята плячка!“ Ето как би постъпил един мъж. Дявол да вземе душата му! Бях му в ръчичките, но той нямаше капка смелост да свърши с мен. Да, никаква! Пусна ме на свобода, сякаш не бях достоен дори за ритник!…

Браун силно се задъхваше.

— Измамник… Пусна ме… И ето аз в края на краищата приключих с него…

Той отново се задъха.

— … Изглежда, това нещо ще ме умори, но сега вече мога да умра спокойно… Вие… вие чувате… не знам вашето име… Бих ви дал пет лири, ако… ако ги имах… за такава новина… иначе да не се казвам Браун… — той се засмя отвратително — Джентълмена Браун.

Умиращият говореше всичко това с мъчително задъхване и пулеше в мен жълтите си очи; лицето му беше дълго, измършавяло, кафяво; той рязко повдигаше лявата си ръка, сплъстената червено-бяла брада достигаше едва ли не до скута му; мръсно, окъсано одеяло — покриваше краката му. Открих го в Банкок благодарение на енергичния Шомберг, съдържателя на хотела, който поверително ми каза къде да го търся. Очевидно някакъв скитник пияница — бял човек, който живееше с една сиамка сред туземците — бе сметнал за голяма чест да даде подслон на умиращия „джентълмен Браун“. Докато Браун ми говореше в жалката колиба, воювайки за всяка минута живот, сиамката с едрите си, голи крака и глупавото си, грубо лице седеше в тъмния ъгъл и унило дъвчеше бетел. От време на време ставаше, за да изгони от вратата кокошките. Цялата къщурка се тресеше, когато тя се движеше. Едно грозно, жълто дете, голо, с издут корем, което приличаше на малко езическо божество, стоеше до долния край на леглото и пъхнало пръст в уста, спокойно гледаше умиращия.

Браун говореше трескаво; но понякога невидима ръка го хващаше за гърлото и той ме гледаше безмълвно, с тревога и недоверие. Вероятно се боеше, че ще ми омръзне да чакам и ще си отида, а неговият разказ ще остане незавършен и той няма да успее да изрази възторга си. Браун навярно е умрял още същата нощ, но аз научих от него всичко, каквото е нужно.

Засега стига толкова за Браун.

Осем месеца преди това, като пристигнах в Самаранг, както обикновено отидох да навестя Щайн. На верандата, която гледаше към градината, ме приветствува плахо някакъв малаец и си спомних, че го бях виждал в Патусан в дома на Джим сред другите буги, които идваха вечер, разказваха неуморно за военните си подвизи и обсъждаха държавните дела. Джим веднъж ми го бе посочил като ползуващ се с уважение дребен търговец, който владее малък морски туземен кораб; този човек „се отличил при превземането на крепостта“. Като го видях сега, не се учудих особено, тъй като всеки търговец от Патусан, успял да се добере до Самаранг, неизбежно отиваше в дома на Щайн. Отговорих на приветствието му и влязох в къщата.

До вратата за кабинета на Щайн се натъкнах на друг малаец и познах в него Тамб Итам.

Веднага го попитах какво прави тук. Дойде ми наум, че Джим може да е пристигнал на гости. Да си призная, тази мисъл много ме зарадва и развълнува. Тамб Итам ме погледна така, сякаш не знаеше какво да каже.

— Туан Джим в кабинета ли е? — нетърпеливо попитах аз.

— Не — измърмори той, като наведе глава и изведнъж изрече два пъти много сериозно: — Той не искаше да се сражава. Той не искаше да се сражава.

Тъй като Тамб Итам, изглежда, не бе в състояние да каже още нещо, аз го отстраних от пътя си и влязох.

Щайн, висок и прегърбен, стоеше сам сред стаята между редиците кутии с пеперуди.

— А, вие ли сте, приятелю! — каза той, като ме погледна тъжно през очилата си.

Тъмното широко палто от алпака, незакопчано, достигаше до коленете на Щайн. На главата му имаше панамена шапка; дълбоки бръчки прорязваха бледите му бузи.

— Какво се е случило? — нервно попитах аз. — Този Тамб Итам тука…

— Елате да се видите с девойката. Тя е тук — каза той с някакво смущение.

Опитах се да го възпра, но с леко упорство Щайн не обръщаше ни най-малко внимание на нетърпеливите ми въпроси.

— Тя е тук, тя е тук — повтаряше той смутен. — Пристигнаха преди два дни. Такъв старец като мен, при това чужд човек — ehen Sie[2] — не може да направи кой знае какво… Минете оттук… Младите сърца не прощават…

Видях, че Щайн е дълбоко наскърбен.

— … Силата на живота е в тях, жестоката сила на живота… — мърмореше той, като ми показваше пътя; вървях след него унил и обзет от досада, губейки се в догадки. До вратата на гостната естественикът ме спря.

— Момъкът много я обичал — каза той полувъпросително, а аз само кимнах, защото изпитвах такова горчиво разочарование, че не се решавах да заговоря.

— Колко е ужасно! — избъбри Щайн. — Тя не може да ме разбере. За нея съм само един непознат старец. Може би вие… вас ви познава. Поговорете с нея. Не можем да оставим това така. Кажете й да му прости. Това е тъй ужасно.

— Несъмнено — рекох аз ядосан, задето ме държаха в неизвестност, — но вие простихте ли му?

Той някак странно ме погледна.

— Сега ще чуете — отговори ученият и като разтвори вратата, просто ме тикна в стаята.

Знаете голямата къща на Щайн и двете грамадни приемни — необитавани и неподходящи за обитатели, чисти, уединени, пълни с блестящи предмети, на които, изглежда, никога не се бе спирал човешки поглед. И в най-горещите дни там е прохладно и имате чувството, че се намирате в подземна пещера. Минах през първата приемна, а във втората видях девойката, седнала на края на една голяма махагонова маса, подпряла глава на масата и захлупила лицето си с ръце. Лъснатият под като леден блок отразяваше мътно фигурата й. Ротанговите щори бяха спуснати и дрезгавата светлина в стаята изглеждаше зеленикава от листата на дърветата отвън; силен вятър духаше на пориви и люлееше дългите драперии на прозорците и вратите. Бялата фигура на момичето беше като направена от сняг; висящите кристали на големия полилей глухо потракваха над главата й като блестящи ледени висулки. Джуъл вдигна глава и загледа как я приближавам. Побиваха ме тръпки, като че тези големи стаи бяха студен приют на отчаянието.

Девойката веднага ме позна; щом се спрях и я погледнах, тя тихо рече:

— Той ме изостави. Вие винаги ни изоставяте — заради вашите цели.

Лицето й беше неподвижно, сякаш цялата сила на живота се бе съсредоточила в някакво недостъпно кътче на сърцето й.

— Да се умре с него би било леко — продължи тя и направи уморен жест, сякаш отстраняваше непонятното. — Не пожела! Като че се бе спуснала над него слепота… аз говорех с него, стоях пред него, той ме гледаше през цялото време! Ах, вие сте жестоки, вероломни, нямате чест, нямате състрадание! Какво ви прави толкова лоши? Или може би всички сте луди?

Хванах ръката й, която не отговори на ръкостискането; а когато я пуснах, тя безпомощно увисна. Това равнодушие, по-страшно от сълзи, вопли и упреци, хвърляше предизвикателство към времето и утехата. Човек чувствува, че каквото и да каже, думите му не ще докоснат нямата и тиха скръб.

Щайн бе казал: „Вие ще чуете“ — и аз чух. С изумление, с ужас се вслушвах в монотонния й, уморен глас. Джуъл не можеше да схване истинския смисъл на това, за което ми разказваше, възмущението й ме изпълни с жалост към нея… и към него. Стоях като прикован за пода, когато Джуъл млъкна. Облегнала се на ръката си, тя гледаше сурово; вятърът нахлуваше на пориви и кристалите на полилея както преди потракваха в зеленикавия полумрак. Тя шепнеше като че на самата себе си:

— А той ме гледаше! Можеше да вижда лицето ми, да чува гласа ми, да чува скръбта ми! Когато седях в краката му, притиснала буза до коляното му, а ръката му лежеше, на главата ми, чувствувах, че жестокостта и безумието вече са се вселили в него и чакат подходящия ден. И този ден настъпва. Слънцето още не бе залязло, а той вече не можеше да ме вижда — бе станал сляп и глух, и безжалостен като всички вас. Но няма да види сълзи от мен. Никога, никога! Нито една сълзица не ще пролея. Отиде си от мен, сякаш бях за него нещо по-лошо от смъртта. Побягна, като че го гонеше някакво проклятие, което бе чул в съня си…

Неподвижните й очи сякаш търсеха образа на човека, когото силата на един сън бе изтръгнала от обятията й. Девойката не отвърна на мълчаливия ми поклон. Тръгнах си с облекчение.

Същия следобед я видях още веднъж. Като се разделих с нея, потърсих Щайн, но той не беше у дома си; преследван от унили мисли, отидох в градината — прочутата градина на Щайн, където можете да намерите каквото искате растение и дърво от тропическите низини. Тръгнах по течението на един канализиран поток и дълго седях на една пейка на сянка, близо до изкуственото езеро, където някакви водни птици с подрязани криле шумно се гмуркаха и пляскаха във водата. Клоните на казуариновите дървета зад гърба ми леко се полюляваха и ми напомняха шепота на боровете в родината.

Този тъжен и неспокоен звук беше подходящ акомпанимент на моите размисли. Девойката каза, че някакъв сън е отвлякъл от нея Джим, и нямаше какво да й се отговори: вероятно няма прошка за такова провинение. Обаче нима самото човечество не се подчинява сляпо на своя сън-мечта за величие и могъщество — на мечтата, която го гони по тъмните пътеки на голямата жестокост и голямата преданост? А какво е в края на краищата гонитбата на истината?

Когато станах, за да тръгна обратно към къщата, забелязах през една пролука между листата тъмното палто на Щайн и много скоро, след завоя на пътечката, го открих да се разхожда с девойката. Малката й ръка лежеше спокойно върху ръката му. На главата на Щайн беше широкополата панама с равна периферия; той се бе навел над Джуъл, беловлас, с бащински вид, със съчувствена и рицарска почтителност. Отдръпнах се настрана, но те се спряха пред мен. Щайн бе забил поглед в земята; девойката, стройна и леко облегната на ръката му, гледаше мрачно покрай мен с черните си, ясни, неподвижни очи.

— Schecklich[3] — прошепна той. — Ужасно! Ужасно! — Какво може да направи човек?

Изглежда, тези думи целяха да окажат въздействие върху мен, но още по-силно ми въздействуваха нейната младост, дългите дни, които я очакваха занапред; и изведнъж, дори да съзнавах, че не бива да кажа нищо, заради нея произнесох реч в негова защита.

— Трябва да му простите — завърших аз и моят собствен глас ми се стори сподавен, изгубен в безмълвно глухото пространство. — Ние всички се нуждаем от прошка — добавих след миг.

— Какво съм направила? — попита тя почти беззвучно.

— Винаги сте се съмнявали в него.

— Той беше също като другите — бавно изрече тя.

— Не, не е такъв — възразих, но девойката продължи с равен, безчувствен глас:

— Той беше неискрен.

И изведнъж се намеси Щайн:

— Не, не, не! Бедно мое дете!…

Той погали ръката й, която лежеше пасивно върху ръкава му.

— Не, не! Не е неискрен! Той е честен! Честен! Честен! — Щайн се мъчеше да надникне във вкамененото й лице. — Вие не разбирате?… Ах, защо не разбирате?… — И се обърна към мен. — Това е ужасно! Но някой ден тя ще разбере.

— Ще й обясните вие, така ли? — попитах аз, като го гледах право в очите. Двамата отминаха.

Следях ги с очи. Полите на роклята на Джуъл се влачеха по пътеката, черните коси бяха пуснати свободно. Тя вървеше стройна и ефирна до високия, пристъпващ бавно старец; дългото, безформено палто на Щайн се спускаше на хоризонтални гънки от прегърбените му рамене. Те се изгубиха зад онази горичка (може би я помните), където растат шестнайсет разновидности на бамбука, които специалистите различават. А аз бях очарован от безупречното изящество и красота на тази пееща горичка, увенчана с островърхи листа и перести върхари; в мен будеха възторг лекотата и мощта, които напомняха гласа на безгрижния, тържествуващ живот. Помня, дълго я съзерцавах и не ми се искаше да си тръгна — като човек, който се вслушва в някакъв утешителен шепот. Небето беше бисерносиво. Това бе един от онези облачни дни, толкова редки в тропиците, които пробуждат в нас безбройни спомени за други брегове, други лица.

Същия ден се върнах в града, като взех със себе си Тамб Итам и другия малаец, с морския кораб на когото те в недоумение и страх бяха избягали от мрачната катастрофа. Това потресаващо преживяване сякаш го бе променило дълбоко. Страстта на девойката то бе превърнало в камък, а мрачният, мълчалив Тамб Итам бе станал едва ли не бърборко. Неговата мрачност се бе сменила с недоумяващо смирение, сякаш той бе видял как в миг на опасност могъщият амулет се бе оказал безсилен. Търговецът буги, плах, нерешителен, много ясно изложи малкото, което знаеше. И двамата бяха очевидно потиснати от чувство на дълбоко, неизразимо недоумение, от една тайна, която не можеше да се довери.

С тези думи и с подписа на Марлоу писмото завършваше. Този, който бе имал щастието да прочете писмото, усили пламъка на лампата и усамотен над вълнистите покриви на града като пазач на фар край морето, зачете страниците на разказа.

[1] Замбоанга — пристанище на филипинския остров Минданао. Б.пр. ↑

[2] Виждате ли (нем.). Б.пр. ↑

[3] Ужасно (нем.). Б.пр. ↑

Глава тридесет и осма

Всичко това започва, както вече ви казах, от един човек на име Браун — гласеше първият ред от повествованието на Марлоу. — Вие сте бродили из Западния Тихи океан и трябва да сте чували за него. Той беше образец на дързък тип от Австралийското крайбрежие — не защото често се появяваше там, а защото винаги фигурираше в разказите за разни беззакония — разкази, които се поднасят в изобилие на пристигналите от родината, а най-безобидната история от тези, които ми бяха разказани за него от нос Йорк[1] до Идън Бей[2], е повече от достатъчна, за да бъде обесен, ако тя се разкаже, където трябва. Разказвачите никога не забравяха да отбележат, че според някои данни Браун е син на някакъв баронет. Както и да е, но това, че дезертирал от английски кораб още в първите дни на златната треска, а след няколко години почнали да говорят за него като за страшилище, което тероризирало ту една, ту друга група Полинезийски острови, напълно отговаря на истината.

Браун насилствено вербуваше туземци, ограбваше някой самотен бял търговец, като му отнемаше всичко, дори панталоните, а след като го обереше, предлагаше на нещастника да се дуелират със сачмалийки — това би могло да се счете за сравнително честна постъпка, ала жертвата в този момент биваше вече полумъртва от страх. Браун бе съвременен пират, достатъчно жалък, както и по-знаменитите му прототипове, но от съвременните му събратя (като например грубияна Хейес или сладкогласния Пийс, или онзи напарфюмиран, подобен на франт негодник, известен под прозвището Мръсния Дик) той се отличаваше с дързостта на постъпките и с яростното презрение към човечеството изобщо и към своите жертви в частност. Останалите бяха просто вулгарни и алчни скотове, но Браун вероятно се ръководеше от някакви сложни подбуди. Той ограбваше хората само за да покаже ниското си мнение за тях и беше готов да застреля или осакати някой тих, безобиден човечец, проявявайки при това такава свирепост и отмъстителност, която можеше да ужаси и най-дръзкия храбрец. В разцвета на славата си Браун притежаваше въоръжен барк със смесен екипаж от канаки[3] и избягали моряци от китоловни кораби и се хвалел — не зная имал ли е основание за това, — че тайно ги финансира най-порядъчната фирма за копра[4]. По-късно той, както разказват, избягал със съпругата на един мисионер — млада жена от Клапъм[5], която под въздействието на някакво минутно увлечение се омъжила за кроткия момък, а после, като се озовала в Меланезия, някак загубила ориентировка за нещата.

Това беше тъмна история. Тя била болна, когато Браун я отвлякъл, и умряла на кораба му; казват — и това е най-чудната част от историята, — че той ридал над нейното тяло с мрачна и неудържима скръб. Много след това щастието му изменило. Изгубил кораба си, който се разбил в скалите недалеч от Малаита[6], и за известно време изчезнал напълно, сякаш потънал на дъното заедно с барка си. После за него се чуло в Нука Хива[7], където купил стара френска шхуна, която по-рано принадлежала на държавата. Не мога да кажа каква цел е преследвал с тази покупка, но е ясно, че с появата на върховните комисари, консули, военни кораби и международен контрол Южните морета станали твърде неспокойно място за джентълмени от неговия тип. Несъмнено Браун трябвало да пренесе операциите си по-далеч на запад, защото една година по-късно той играе невероятно дръзка, но не особено доходна в материално отношение роля в една трагикомична инициатива в Манилския залив, където главни действуващи лица са един злоупотребяващ с държавни средства губернатор и един укриващ се от съда ковчежник. После той очевидно се навърта с гнилата си шхуна около Филипинските острови, сражавайки се с вероломната съдба, и накрая, завършвайки предназначения му път, се вмъква в историята на Джим като сляп съучастник на тъмните сили.

По-нататък разказват, че когато го заловил испански патрулен катер, Браун се опитвал само да достави пушки на някакви бунтовници. Ако това е вярно, тогава не мога да разбера какво е търсил край южния бряг на Минданао[8]. Според мен той е изнудвал туземците от селата по крайбрежието. Същественото тук е, че катерът, като поставил стража на шхуната, го принудил да плава под негов контрол към Замбоанга. По пътя двата кораба трябвало поради някаква причина да се отбият за малко в едно от онези нови испански селища, от които не излязло нищо в края на краищата. Там имало не само правителствен чиновник на брега, но и добра, здрава каботажна шхуна, която стояла на котва в малкия залив; и Браун решил да открадне този кораб, който във всяко отношение превъзхождал неговия.

Не му вървяло — както сам ми призна. Светът, към който той в продължение на двадесет години се отнасял с дръзко и злобно презрение, не му доставил никакви материални блага с изключение на една торбичка със сребърни долари, скрита в каютата му така, че и „самият дявол да не може да я надуши“. И нищо повече — съвсем нищо! Животът му омръзнал, а от смъртта той не се боял. Но същият този Браун, който бил готов с горчиво и безразсъдно зъбене да рискува живота си заради всяка дреболия, страшно се боял от затвора. При мисълта, че ще го затворят, го обхващал безумният ужас, при който човек, облян в студена пот, трепери и кръвта му сякаш се превръща във вода — такъв ужас изпитват суеверните хора, когато си представят, че са в прегръдките на някой призрак. Ето защо правителственият чиновник, който се явил на борда, за да извърши предварителното следствие, усърдно се занимавал с тази работа целия ден и слязъл на брега чак по тъмно, загърнат с наметало; той много внимавал да не звънтят под наметалото сребърните долари на Браун. После, верен на думата си, чиновникът изпратил (вероятно вечерта на другия ден) правителствения катер да изпълни някаква неотложна задача. Командирът, лишен от възможността да остави на задържания кораб своите матроси, се задоволил с това, преди да отплава, да прибере до последното дрипаво парче всички платна от шхуната на Браун и закарал на буксир двете му лодки до брега, който бил на две мили.

Но в екипажа на Браун имало един туземец от Соломоновите острови, отвлечен още като младеж и предан на Браун човек; този туземец бил най-дръзкият от цялата банда. Той преплувал петстотинте ярда до каботажния кораб, държейки края на въжето, което успял да оплете, като използувал за това целия подвижен такелаж на шхуната. Вълнение нямало и в залива било тъмно „като в търбуха на крава“ според израза на Браун. Островитянинът се прехвърлил през парапета, захапал със зъби края на въжето. Екипажът на каботажния кораб — всички до един тагали[9] — бил на брега и пирувал в туземното село. Двамата моряци, оставени на борда, внезапно се събудили и видели дявола: очите му блестели и той, бърз като мълния, скачал по палубата. Парализирани от страх, те паднали на колене и взели да се кръстят и да бъбрят молитви. С един дълъг нож, който намерил в камбуза, островитянинът, без да прекъсва молитвите им, намушкал отначало единия, после другия; със същия нож той търпеливо почнал да прерязва въжето от кокосови влакна и накрая то с плясък паднало във водата. Тогава туземецът извикал тихо и шайката на Браун, която по това време пулела очи и напрягала слух в тъмнината, почнала лекичко да дърпа за своя край въжето. След по-малко от пет минути последвал лек тласък, изскърцал рангоутът и двете шхуни се долепили една до друга.

Без да губи нито миг, екипажът на Браун се прехвърлил на борда на каботажния кораб, като взел със себе си огнестрелните оръжия и голям запас барут. Те били всичко шестнайсет души — двама избягали матроси, един дълъг като върлина дезертьор от американски военен кораб, двама простовати руси скандинавци, един мулат, един учтив китаец, който им готвел, и останалите — от онази неописуема сбирщина, която се скита по Южните морета. Нищо не ги тревожело; Браун ги подчинил на волята си; той, Браун, който не се боял от бесилката, бягал сега от призрака на испанския затвор. Не им дал време да пренесат достатъчно количество провизии. Времето било тихо, въздухът — напоен с влага. Те освободили кораба от привързващите го въжета и поставили платната; откъм брега имало слабо течение и влажните платна дори не трептели. Старата им шхуна, изглежда, се отделила неусетно от откраднатия кораб и заедно с черната маса на брега безшумно се изгубила в нощта.

Те избягали. Браун подробно ми разказа за тяхното плаване през Макасарския пролив[10]. Това е печална и страшна история. Те имали малко храна и вода; спрели няколко плавателни туземни съда и от всеки получили по нещо. С откраднатия кораб Браун, разбира се, не смеел да се отбие в нито едно пристанище. Нямал пари, за да купи нещо, нямал документи, нямал правдоподобна лъжа, която би му помогнала още веднъж да се измъкне. Един арабски барк, плаващ под холандско знаме, изненадан през нощта край Поуло Лаут[11], където стоял на котва, ги сдобил с малко мръсен ориз, връзка банани и буре с вода; в продължение на три дни времето било мъгливо и шквалът от североизток гонел шхуната през Яванско море. Жълти, мътни вълни обливали гладуващите бандити. Те виждали пощенски кораби, които извършвали обичайните си рейсове, минавали край съдове с ръждясали железни бордове, които лежали на котва в плитчините, очаквайки промяна на времето или прилива. Някаква английска канонерка, бяла и гиздава, с две тънки като свещи мачти, веднъж им пресякла пътя; друг път една холандска корвета с тежък рангоут се появила зад кърмата, пробивайки си бавно път в мъглата.

Незабелязвани или незаслужаващи внимание, те се изплъзвали — уморена банда от истински изгнаници с мършави лица, освирепели от глад и преследвани от страх. Браун мислел да се упъти към Мадагаскар, където се надявал — и не без основание — да продаде шхуната в Таматаве, без да му задават неприятни въпроси, или може би да получи за нея фалшиви документи. Но преди да се впусне в дълго плаване през Индийския океан, трябвало да се сдобият с храна, а също и с вода.

Възможно е Браун да е чувал за Патусан или пък случайно да е видял тази дума, написана с дребни букви на картата. Изглежда, открил названието на голямото село нагоре по една река в туземна държава — село съвсем беззащитно, лежащо далеч от морските пътища и подводните кабели. Такива неща, целейки някаква изгода, Браун бил вършил и по-рано, но тогава това било абсолютно необходимо, въпрос на живот и смърт — или по-точно на свобода. Свобода! Той бил убеден, че ще се сдобие с провизии — волове, ориз, сладки картофи. Измършавялата банда предварително точела зъби. Може би щели да успеят да натоварят шхуната с провизии и — кой знае? — да се сдобият и със звонкови пари! Можело да се упражни натиск върху някой от вождовете и селските старейшини. Браун ми каза, че по-скоро бил готов да им горят пръстите на краката, отколкото да получи отказ. Аз му вярвах. Неговите хора също му вярвали. Те не ликували гръмко, тъй като били мълчалива банда, но като глутница вълци бързо се приготвили за работа.

Времето помогнало на Браун. Няколко дни затишие щели да доведат до страшни сцени на борда на шхуната, но благодарение на бреговите и морски бризи за по-малко от седмица Браун преминал Зондския пролив[12] и хвърлил котва край устието на Бату Кринг, на пистолетен изстрел от рибарското село.

Четиринайсет души седнали в баркаса (той бил голям, тъй като служел за превоз на стоки) и се отправили нагоре по реката, а останалите двама имали за задача да охраняват шхуната, при което били снабдени с достатъчно храна, за да не умрат от глад в продължение на десет дни. Приливът и вятърът помогнали и един следобед голямата бяла лодка със скъсано платно, гонена от морския бриз, приближила Патусан; четиринайсетте истински плашила алчно гледали напред и държали пръстите си на спусъците на евтините си пушки. Браун смятал, че пристигането му ще предизвика умиление и ужас. Те доплавали тъкмо когато завършил приливът. Зад оградата на раджата не се виждали никакви признаци на живот; първите къщи от двете страни на реката изглеждали напуснати. Пред тях се виждали няколко канута, които вървели с пълен ход. Браун се учудил, като видял такова голямо селище. Царяла дълбока тишина. Вятърът, който духал между къщите, стихнал; екипажът свалил две от веслата и бандитите продължили да гребат нагоре по реката, надявайки се да слязат в центъра на селището, преди жителите да са помислили да окажат съпротива.

Но очевидно старейшината на рибарското село край Бату Крннг успял своевременно да прати предупреждение. Когато баркасът се изравнил с джамията (построена от Дорамин: здание с фронтони и най-различни украшения от корали), площадът пред него бил вече пълен с народ. Раздал се вик и нагоре по реката отекнали удари на гонгове. Пак там гръмнали два от малките пиринчени шестфунтови топове и гюллетата паднали във водата, като вдигнали фонтани пръски, които заблестели в лъчите на слънцето. Крещящата тълпа пред джамията почнала да стреля на залпове; куршумите летели напряко на течението на реката. Баркасът бил обстрелван от двата бряга, а хората на Браун отговаряли от време на време с нестройна стрелба. Веслата били прибрани в лодката.

На тази река отливът при пълноводие настъпва много бързо и лодката, която се намирала в средата на течението, почти напълно забулена в дим, тръгнала назад. На двата бряга димът се сгъстил и като равна ивица се проточил под покривите подобно на някакъв дълъг, нисък облак, който прорязва склона на планина. Войнствените викове, вибриращият звън на гонговете, глухите удари на барабаните, яростните крясъци, трясъкът на изстрелите се сливали в оглушителен шум; Браун седял зашеметен, но с твърда ръка държал румпела; обземала го ярост и омраза към тези хора, които се осмелили да се защищават. Двама от бандата били ранени и той видял, че отстъплението му е отрязано от няколко лодки, които се отделили от оградата на Тунку Аланг. Лодките били шест и всички препълнени с хора.

Обкръжен отвсякъде, Браун забелязал устието на една тясна рекичка (същата, където Джим скочил по време на отлива). Сега водата била дълбока. Като вкарали там баркаса, той и неговите хора слезли на брега и се разположили на един малък хълм, на разстояние деветстотин ярда от оградата; сега те били по-високо от нея. Склоновете на хълма били голи, но на върха растели няколко дървета. Хората на Браун ги отсекли за бруствер и до настъпването на мрака се укрепили на тази позиция; в същото време лодките на раджата си останали в реката, като спазвали странен неутралитет. Когато слънцето залязло, лумнали много огньове от запалени клони на брега на реката и между двойния ред къщи на сушата, които осветявали черния релеф на покривите, групите стройни палми и гъстите горички от плодни дръвчета. Браун заповядал да подпалят тревата около тяхната позиция; ниският пръстен от тънки огнени езици под бавно издигащия се дим бързо слязъл надолу по склона на хълма; тук-таме със силно, злобно пращене се запалили сухите храсти. Пожарът създал чиста зона за обстрел пред техния укрепен пункт, затлеял в края на горите и покрай блатистия бряг на рекичката и угаснал. Тясната ивица джунгла, израсла буйно във влажната падина между хълма и оградата на раджата, спряла от тази страна огъня със силния трясък и експлозии на възпламеняващите се бамбукови стъбла.

Небето било тъмно, кадифено, обсипано със звезди. Над потъмнялата земя пълзели ниско кълба дим; после се появил вятър и разпръснал дима. Браун мислел, че атаката ще започне веднага щом приливът позволи да влязат в рекичката военните канута, които му отрязали отстъплението. Във всеки случай той бил уверен, че ще се опитат да му отвлекат баркаса, който лежал в подножието на хълма — тъмна, висока купчина върху слабо проблясващата основа от мокра кал. Но лодките в реката не предприемали нищо. Зад оградата и постройките на раджата Браун видял във водата техните огньове. Изглежда, те били закотвени напряко на реката. Мяркали се и други плаващи огньове, които се движели от единия бряг до другия. Огньове блещукали и по дългите стени на къщите, които се простирали нагоре по брега до завоя на реката, а по-далеч също светели тук-таме самотни светлинки. Пламъците на големите огньове, запалени навсякъде, осветявали постройките, покривите, черните колове. Това било огромно селище. Четиринайсетте отчаяни авантюристи, които лежали проснати зад повалените дървета, вдигнали глави и погледнали надолу към селището, което се простирало, изглежда, на цели мили нагоре по реката и гъмжало от хиляди гневни хора. Бандитите не разговаряли помежду си. От време на време чували някой силен вик или много отдалеч достигал до тях отделен изстрел. Но около тяхната позиция всичко било тихо, тъмно, смълчано. Изглеждало, че са ги забравили — сякаш възбудата, принуждаваща всички жители да бодърствуват, с нищо не ги засягала, все едно, че били вече мъртви.

[1] Нос Йорк — най-северната точка на Австралия. Б.пр. ↑

[2] Идън Бей — пристанище в Нов Южен Уелс (Австралия). Б.пр. ↑

[3] Канаки — жители на тихоокеански острови. Б.пр. ↑

[4] Копра — сушени ядки на кокосов орех. От тях се добива кокосовото масло — хранителен продукт и промишлена суровина. Б.пр. ↑

[5] Клапъм — предградие на Лондон. Б.пр. ↑

[6] Малаита — тихоокеански остров в групата на Соломоновите острови. Б.пр. ↑

[7] Нука Хива (Нуку Хива) — най-големият от Маркизките острови. Б.пр. ↑

[8] По онова време островът бил испанско владение. Б.пр. ↑

[9] Тагали — една от народностите на Филипинските острови. Б.пр. ↑

[10] Макасарския пролив — пролив между островите Борнео и Целебес. Б.пр. ↑

[11] Поуло Лаут — остров Лаут, близо до Борнео. Б.пр. ↑

[12] Зондския пролив — проливът между индонезийските острови Суматра и Ява. Б.пр. ↑

Глава тридесет и девета

Всички събития през тази нощ имат огромно значение, тъй като създалото се благодарение на тях положение останало непроменено до завръщането на Джим. Той бил отпътувал за вътрешността на страната, където бил вече повече от седмица, и първите военни действия ръководил Даин Варис. Храбрият и умен младеж (който умеел да се сражава като бял човек) искал незабавно да свърши с тази работа, но не могъл да постигне съгласие със своя народ. Той нямал расовия авторитет на Джим и репутацията на непобедимо, свръхестествено същество. Даин Варис не бил видимото, осезаемо въплъщение на неотслабваща справедливост и неизменна победа. Ползувал се с любов, доверие, възхищение — и все пак си оставал един от тях, докато Джим бил един от нас. Освен това белият човек — олицетворение на силата — бил неуязвим, докато Даин Варис можел да бъде убит.

Такива били скритите помисли на старейшините на селото, които решили да се съберат във форта на Джим, за да обсъдят случилото се, сякаш се надявали да придобият мъдрост и храброст в жилището на отсъствуващия бял човек. Шапката на Браун имала шанс или пък стреляла толкова добре, че половин дузина защитници били убити или ранени. За ранените, които лежали на верандата, се грижели техните жени. Веднага щом се вдигнала тревогата, жените и децата от долната част на селото били прибрани във форта. Там се разпореждала Джуъл, много пъргава и въодушевена, радваща се на пълното подчинение на „народа на Джим“ — народа, който, като напуснал къщите си край стените на оградата, влязъл в крепостта, за да образува гарнизон. Бежанците се тълпели около Джуъл — и през цялото време до самата катастрофа тя горяла от необикновен войнствен плам.

Щом узнал за опасността, Даин Варис незабавно отишъл при Джуъл, тъй като трябва да знаете, че Джим бил единственият човек в Патусан, у когото били запасите от барут. Щайн, с когото Джим поддържал тясна връзка чрез писма, получил от холандското правителство специално разрешение да достави в Патусан петстотин бурета барут. За барутен погреб служела една малка къщурка от неодялани греди, покрити напълно с пръст, а в отсъствието на Джим ключът се намирал у девойката. На съвета, който се състоял в единайсет часа вечерта в столовата на Джим, тя подкрепила Варис; той предлагал незабавно да се премине в настъпление. Казаха ми, че седяла до празното място начело на дългата маса — то било мястото на Джим — и произнесла войнствена, страстна реч, която предизвикала одобрителния шепот на присъствуващите старейшини.

Старият Дорамин, който повече от година не се бил показвал отвън вратите на своята ограда, бил донесен през реката във форта с голяма мъка. Разбира се, той бил тук първото лице. Съветът бил настроен съвсем не миролюбиво и думата на стареца можела да бъде решаваща; но моето мнение е, че той, като познавал добре неудържимата храброст на своя син, не смеел да произнесе тази дума. По-умерените предложения взели връх. Някой си хаджи Саман засегнал по-подробно тази тема, изтъквайки, че „тези тиранични и хищни хора неизбежно са се обрекли на смърт. Те ще си останат на своя хълм и ще умрат от глад, ще се опитат да се доберат до баркаса и ще бъдат застреляни от засади от другия бряг на рекичката или пък ще се промъкнат и избягат в гората, където ще измрат един по един“.

Той доказвал, че злонамерените пришълци могат да бъдат унищожени с хитрост, без да се подлагат защитниците на опасностите на боя. Думите му направили силно впечатление, по-специално на жителите на Патусан. Смутило ги обстоятелството, че в такъв решаващ момент лодките на раджата бездействували. Представител на раджата на съвета бил хитрият Касим. Той говорел много малко, слушал, усмихвайки се, дружелюбен и непроницаем. По време на заседанието едва ли не всеки пет минути пристигали вестоносци, които съобщавали за поведението на пришълците. Носели се невероятни, преувеличени слухове: до устието на реката стоял голям кораб с големи оръдия; на него имало много хора — бели и черни, с кръвожаден вид. Те щели да пристигнат с многобройни лодки и щели да изтребят всичко живо. Предчувствие за близка, непонятна опасност обзела народа. По едно време се породила паника в двора сред жените: писъци, суматоха, плач на деца. Хаджи Саман излязъл да ги успокои. После часовият на форта стрелял по нещо, което се движело по реката, и едва не убил един от селяните, който превозвал в кану своите жени, покъщнина и дванадесет домашни птици. Това предизвикало още по-голям смут.

В същото време в дома на Джим продължавало съвещанието, на което присъствувала Джуъл. Дорамин седял със сурово лице, огромен, гледал поред говорещите и дишал бавно като бик. Той не говорел до последния момент, когато Касим заявил, че лодките на раджата ще бъдат оттеглени, тъй като бойците им са нужни за защитници на оградата на неговия господар. Даин Варис в присъствието на баща си нямало да изкаже своето мнение, макар девойката от името на Джим да го молела да говори. Тя му предложила хората на Джим — така силно желаела незабавно да бъдат изгонени пришълците.

Като погледнал един-два пъти към Дорамин, синът само поклатил глава.

Най-сетне съвещанието свършило. Било решено в най-близките до рекичката къщи да се настанят въоръжени хора, за да могат в случай на нужда да обстрелват баркаса на неприятеля. Баркасът да не се откарва открито; грабителите на хълма ще се опитат да се качат в него и тогава ще може повечето от тях да бъдат избити. За да се отреже отстъплението на онези, които имат щастието да избягат, както и пристигането на нови пришълци, Дорамин заповядал на Даин Варис да застане начело на един въоръжен отряд буги, който да слезе надолу по реката и на десет мили от Патусан да установи лагер на брега, като блокира реката с канута.

Аз нито за миг не допускам мисълта, че Дорамин се е страхувал да не би да пристигнат нови сили. Смятам, че той се е ръководил единствено от желанието да не излага сина си на опасност. За да не се допусне нахлуване в селото, било решено на разсъмване да се почне построяване на защитна ограда в края на улицата на левия бряг. Старият накхода обявил намерението си да се разпорежда там лично. Под наблюдението на девойката незабавно започнали да раздават барут, куршуми и капсули. Няколко души били изпратени в разни посоки да търсят Джим, точното местонахождение на когото било неизвестно. Те тръгнали на път в зори, но още по-рано Касим успял да почне преговори с обсадения Браун.

Този превъзходен хитрец и доверено лице на раджата, като напуснал форта, за да се върне при господаря си, взел в своята лодка Корнелиус, който мълчаливо се прокрадвал из тълпата, изпълнила двора. Касим имал свой собствен план и Корнелуис му бил нужен за преводач. И ето призори Браун, като размишлявал за отчаяното си положение, чул някакъв глас откъм блатистата, обрасла с храсти падина — глас дружелюбен, треперещ, напрегнат, който молел на английски позволение да се покачи на хълма, за да предаде много важно поръчение, при условие че му бъде гарантирана пълна безопасност.

Браун обезумял от радост: щом искат да разговарят с него, значи той вече не е подгонен звяр. Този приятелски глас изведнъж разпръснал страшното напрежение и безпокойство, когато те като слепи не знаели от коя страна ги очаква смъртоносният удар. Браун обаче се престорил, че не желае никакви преговори. Гласът обявил, че с него говори „бял човек, беден, разорил се старец, който живее тук от много години“. Мъгла, влажна и студена, се стелела по склоновете на хълма. След кратки преговори Браун извикал:

— Е добре, качете се тук, но помнете — трябва да бъдете сам!

Всъщност, както ми каза той, сгърчен от ярост, като си спомняше своето безсилие — за него това нямало никакво значение. На разстояние повече от няколко крачки те не можели да виждат нищо и никакво предателство не можело да влоши положението им. Лека-полека се очертала фигурата на Корнелиус: той бил с делничния си костюм, със скъсана мръсна риза и панталони, бос, с тропически шлем с изпочупена периферия. Като се изкачвал към укрепената позиция, нерешително се спирал и се ослушвал.

— Вървете смело! Вие сте в безопасност — извикал Браун, а хората му пулели очи. Всичките им надежди внезапно се съсредоточили върху този окъсан, жалък човек, който в дълбоко мълчание нескопосно се прехвърлил през едно от повалените дървета и треперейки, с кисела, недоверчива физиономия заразглеждал брадатите, неспокойни, измъчени от безсъница разбойници.

Половинчасовият поверителен разговор с Корнелиус отворил очите на Браун за състоянието на нещата в Патусан. Той тутакси изострил вниманието си. Откривали се възможности — големи възможности; но преди да се произнесе по предложенията на Корнелиус, Браун поискал на хълма да бъдат доставени като гаранция хранителни продукти. Корнелиус се отдалечил, като заслизал бавно по склона откъм двореца на раджата, а след малко няколко слуги на Тунку Аланг се явили с ориз, люти чушлета и сушена риба. Това било несравнимо по-добре от пълната липса на храна. По-късно се върнал и Корнелиус, съпровождан от Касим — обут със сандали и загърнат от раменете до глезените с тъмносиньо наметало. Видът на Касим бил добродушен и доверчив. Той сдържано се ръкувал с Браун и тримата седнали настрана да преговарят. Хората на Браун, вече с възвърнато самочувствие, се удряли едни други по гърба и като поглеждали многозначително капитана си, се заели с приготовлението на храната.

Касим никак не обичал Дорамин и неговите буги, но още по-силно мразел новия ред на нещата. Дошло му наум, че тези бели заедно с привържениците на раджата могат да нападнат и разбият бугите, преди да се е върнал Джим. Тогава, разсъждавал той, всички жители на селището ще се отметнат от Джим и на господството на белия човек, който защищавал бедния народ, щяло да дойде край. После щели да се разправят и с новите си съюзници. Приятели не им трябват. Касим отлично умеел да преценява хората, срещал бил много бели хора в живота си и разбирал, че тези пришълци били изгнаници, които нямат родина.

Браун имал суров и непроницаем вид. Когато чул гласа на Корнелиус, молещ за разрешение да се приближи, у него се появила само надеждата за възможност да избяга. След по-малко от половин час други мисли се надигнали в главата му. Подбуждан от крайна необходимост, той се явил тук, за да открадне храна, а може би и няколко тона каучук или смола, както и шепа долари — и ето че попаднал в мрежата на смъртна опасност. Сега, когато изслушал предложенията на Касим, Браун почнал да мисли как да ограби цялата страна. Някакъв проклет човек очевидно вече бил успял да направи нещо подобно — и то съвсем сам. Но едва ли е постигнал пълен успех. Може би те ще се заемат с тази работа двамата — ще изстискат от страната всичко, каквото тя може да даде, а после ще изчезнат като дим.

Докато траели преговорите с Касим, Браун научил за слуховете, че е оставил до устието на реката голям кораб с многоброен екипаж. Касим настойчиво го молел да прекара незабавно кораба с всичките оръдия и хора нагоре по реката и да го предостави на услугите на раджата. Браун си дал вид, че се съгласява; по време на преговорите и двете страни се държали недоверчиво. На три пъти през тази сутрин любезният и енергичен Касим слизал долу да се посъветва с раджата и отново припряно, с широки крачки се изкачвал на хълма. Като се споразумял с него. Браун със злобна радост мислел за жалката си шхуна с купчина смет вместо стоки в трюма, фигурираща като въоръжен кораб, и си представял китаеца и куция човек от Левука[1], които олицетворявали целия й многоброен екипаж.

Следобед Браун получил нов запас провизии и обещание да му донесат пари; снабдили хората му с рогозки, за да си направят заслони. Те легнали на земята и захъркали, защитени от палещото слънце; но Браун, без да се прикрива никак, седял на едно от отсечените дървета и се наслаждавал на гледката на Патусан с реката. Там имало много плячка. Корнелиус, разположил се в лагера като у дома си, му бърборел до ухото — обяснявал местоположението, давал съвети, представял посвоему характера на Джим и коментирал също посвоему събитията през последните три години. Браун привидно равнодушно се оглеждал встрани, но внимателно слушал всяка дума и никак не можел да си обясни що за човек е този Джим.

— Как му е името? Джим? Джим! Това не ми говори нищо.

— Тук го наричат туан Джим — презрително рекъл Корнелиус. — Това значи господарят Джим.

— Какъв е той? Откъде е дошъл? — полюбопитствувал Браун. — Що за човек е? Англичанин ли е?

— Да, да, англичанин. Аз също съм англичанин. От Малака. Той е глупак. Трябва само да го убиете и тогава ще управлявате тук. В негови ръце е всичко — обяснявал Корнелиус.

— Според мен той трябва да бъде принуден да подели с някого плячката си, преди да е станало твърде късно — рекъл Браун полугласно.

— Не, не. Той трябва да бъде убит при първия удобен случай и тогава вие ще можете да направите всичко, което искате — упорито настоявал Корнелиус. — Живея тук много години и сега ви давам приятелски съвет.

В такива разговори и в съзерцаване на Патусан, който набелязал за своя плячка, Браун прекарал по-голямата част от следобеда, докато си почивали неговите хора. Същия ден канутата на Даин Варис се изтеглили едно след друго покрай отсрещния бряг и се насочили надолу по течението, за да отрежат пътя за отстъпление към морето. Браун не знаел това, а Касим, като се изкачил на хълма един час преди залез-слънце, се погрижил то да остане в тайна за бандита. Касим искал корабът на белия човек да тръгне нагоре по реката и се боял, че такава новина ще обезсърчи Браун. Той настойчиво увещавал бандита да даде „заповед“ и предлагал за тази цел един верен пратеник, който предвид на толкова тайното поръчение (такова обяснение дал той) да се добере по суша до устието на реката и да занесе „заповедта“ на борда на кораба. Като поразмислил, Браун счел за целесъобразно да откъсне едно листче от бележника си, на което написал просто това: „Потръгна ни. Голяма работа. Задръжте приносителя.“

Глуповатият младеж, избран за тази цел от Касим, изпълнил добросъвестно възложеното му поръчение и за награда бил хвърлен надолу с главата в празния трюм на шхуната; куцият човек от Левука и китаецът побързали да затворят люковете. Каква е била по-нататъшната съдба на този младеж, Браун не ми каза.

[1] Левука — пристанище на остров Овалау (от островната група Фиджи). Б.пр. ↑

Глава четиридесета

Браун възнамерявал да печели време, водейки за носа хитроумния Касим. Той неволно си мислел, че хубава работа може да се извърши само като се действува съвместно с „онзи бял“. Не можел да си представи, че такъв човек (несъмнено дяволски умен, щом е успял да подчини така всички туземци) би отказал помощта, която би направила излишна необходимостта от бавни, предпазливи и рисковани лукавства — единствено възможната линия на поведение за някой, който действува сам. Той — Браун — ще му предложи своята помощ. Нито един човек не би се поколебал да я приеме. Цялата работа е двамата да се разберат. Естествено, ще си поделят плячката. Мисълта, че в ръцете на другия се намира форт — истински форт, с артилерия (това той научил от Корнелиус), — го карала да се вълнува. Веднъж да се озове там, а после… Ще предложи най-умерени условия. Но не и прекалено скромни. Онзи човек, изглежда, не е глупак. Ще работят с него като братя, докато… докато дойде време да се скарат и да отекне изстрелът, който ще ликвидира всички сметки. Очаквайки богатството с мрачно нетърпение, Браун искал незабавно да преговаря с този човек.

Изглеждало му, че страната е вече в негови ръце — той можел да я разкъса на части, да изстиска всичките й сокове и да я захвърли като непотребна вещ. Дотогава трябвало да се заблуждава Касим — първо, за да се получават от него провизии, и второ, за да си осигури Браун подкрепа в случай на лош край. Но главно — за да се получава всеки ден храна. Освен това той не бил чужд на мисълта да започне сражение, поддържайки раджата, и да даде урок на хората, които го бяха посрещнали с олово. Обзела го жажда за битка.

Съжалявам, че не мога да ви предам тази част от историята (която чух почти изключително от Браун) със собствената му реч. В откъслечните, страстни думи на този човек, който ми разкриваше мислите си, когато ръката на смъртта го бе стиснала за гърлото, се съдържаше с нищо неприкрита жестокост, страшна отмъстителна злоба към неговото минало и сляпа вяра в правотата на волята му, въстанала против цялото човечество. От подобно чувство се ръководи главатарят на шайка главорези, когато с гордост нарича себе си „бич божи“. Несъмнено присъщата на Браун безразсъдна жестокост се разпалваше от неуспехите, лошия шанс, неотдавнашните лишения и отчаяното положение, в което се бе озовал; но най-забележително от всичко бе това, че като размишлявал за предателския съюз и решавал мислено съдбата на белия човек, а същевременно се сговарял безцеремонно с Касим, Браун всъщност искал — едва ли не пряко собствената си воля — да унищожи това село сред джунглите, което му оказвало съпротива, да го осее с трупове, да го подпали и изгори.

Като слушах злобния му, прекъсващ се глас, аз си представях как е гледал от хълма града и е мечтаел за убийство и грабеж. Районът в съседство с рекичката изглеждал изоставен, но в действителност във всяка къща се криели по няколко въоръжени, дебнещи хора. Изведнъж зад ивицата пусто място, обрасло тук-таме с ниски храсти, обсипано с купища смет и дупки, набраздено от пътечки, се показал някакъв човек, който изглеждал съвсем малък; той вървял към края на улицата, крачейки между мрачните, безжизнени постройки със затворени капаци. Може би един от жителите, избягали на другия бряг на реката, се връщал за някакъв предмет от покъщнината. Изглежда, се смятал в пълна безопасност на такова разстояние от хълма, отделен с рекичката. Зад малката, набързо издигната ограда от колове в края на улицата се намирали неговите приятели. Той вървял, без да бърза.

Браун го забелязал и веднага извикал при себе си американеца дезертьор, който бил, така да се каже, негов помощник. Този дълъг, отпуснат човек с тъпо лице излязъл напред, като лениво влачел пушката си. Когато разбрал какво искат от него, се озъбил със зловеща, самодоволна усмивка, която прокарала две дълбоки бръчки по жълтите му сякаш покрити с пергамент бузи. Американецът се гордеел със славата си на точен стрелец. Като коленичил с единия си крак, той се прицелил през неокастрените клони на поваленото дърво, гръмнал и веднага станал да види резултата. Човекът отвъд реката обърнал глава към звука на изстрела, направил още веднъж крачка, после сякаш се поколебал и изведнъж паднал на ръце и крака. В мълчанието, което последвало силния гърмеж на пушката, точният стрелец, без да откъсва очи от жертвата си, изказал предположението, че „здравето на оная жълта мутра няма вече да създава грижи на неговите приятели“.

Ръцете и краката на падналия човек конвулсивно се движели под него, сякаш се опитвал да тича на четири крака. Пустото място се огласило от воплите на много хора, които изразявали отчаяние и изумление. Човекът заровил лице в земята и вече не мръднал.

— Това им показа на какво сме способни — рече ми Браун. — В тях се всели страх от внезапна смърт. Точно това искахме. Те бяха двеста срещу един, но тая нощ щяха да си помислят малко дали да ни нападнат. Нито един от тях не предполагаше, че пушка може да бие на такова разстояние. Онзи нещастник, пратен от раджата, се смъкна надолу по хълма с очи, които щяха да изхвръкнат от орбитите.

Като говореше така, той се опитваше да изтрие с треперещата си ръка пяната, появила се на посинелите му устни.

— Двеста против един, двеста против един! Трябваше да вселим в тях ужас… ужас, казвам ви!

На самия него очите едва не бяха изскочили от орбитите. Браун се отпусна назад, като ловеше въздуха с костеливите си пръсти, после отново приседна, прегърбен и космат, поглеждаше ме с крайчеца на окото си, подобен на човека звяр от народните приказки; с мъчителна, ужасна агония той бе отворил широко уста и продължи да говори чак след като премина този пристъп. Такава картина не се забравя.

За да привлече огъня на противника и да определи къде се намират засадите в храстите покрай рекичката, Браун заповядал на туземеца от Соломоновите острови да слезе до лодката и донесе едно весло; така бихте изпратили за пръчка, хвърлена във водата, някое куче. Маневрата излязла неуспешна: не бил даден никакъв изстрел и изпратеният се върнал обратно.

— Там няма никого — изказал мнението си един от шайката.

— Това е неестествено — забелязал американецът. По това време Касим си бил отишъл, все още под силното впечатление на всичко, което се случило; доволен, но и загрижен, той продължавал предателската си политика, като изпратил послание на Даин Варис и го посъветвал да се готви да посрещне кораба на белите хора, който според получените сведения щял скоро да тръгне нагоре по реката. Намалил размерите на въображаемия кораб и искал Даин Варис да го задържи. Тази двойна игра съответствувала на целта на Касим да осуети обединението на воините на бугите и да ги въвлече в бой, за да отслаби силите им. От друга страна, същия ден той уведомил вождовете на бугите, събрали се в града, че уговаря пришълците да се оттеглят; във форта пък настойчиво искал да се даде барут на хората на раджата. Минало много време, откак Тунку Аланг имал барут за двайсетте стари мускети, хванали ръжда в залата му за аудиенции.

Започването на преговори между хълма и двореца смутило хората. Почнало да се говори, че е време всеки да застане на нечия страна. Скоро ще настъпи кръвопролитие и големи беди ще се стоварят на главите на мнозина. Същата вечер социалната машина на установилия се мирен живот, когато всеки бил уверен в утрешния ден, зданието, издигнато от ръцете на Джим, сякаш всеки момент можело да рухне и да се превърне в развалини, обагрени с кръв. Най-бедните избягали в джунглите или нагоре по реката. Доста от богатите счели за необходимо да отидат и засвидетелствуват почитта си на раджата. Момците, които стояли от двете му страни, грубо им се присмивали. Тунку Аланг, почти побъркан от страх и колебание, или мрачно мълчал, или ги обсипвал с обиди, задето се явяват пред него с празни ръце: те си отишли много изплашени. Само старият Дорамин продължавал да държи в подчинение своите съплеменници и непоколебимо се придържал към тактиката си. Седнал във високото си кресло зад импровизираната ограда от колове, той с нисък, тих глас давал нареждания, невъзмутим като глух човек сред всичките тревожни слухове.

Здрачът настъпил и скрил първо трупа на убития, който лежал с разперени ръце, сякаш бил прикован към земята; нощта се спуснала над Патусан и като го загърнала леко с плащаницата си, заляла земята с блясъка на безброй светове. Отново в незащитената част на селото по единствената улица запламтели големи огньове; отблясъците им разкривали по някоя стряха, някоя част от стена, направени от преплетени клони; някъде била осветена цяла колиба върху високи, черни колове. И цялата тази редица къщи в отблясъците на мигащия пламък сякаш предателски се измъквала към изворите на реката, в мрака, сгъстил се в сърцето на страната. Голямото мълчание, в което играели пламъците на огньовете, се простряло чак до тъмното подножие на хълма; но на другия бряг на реката, където пред форта горял само един огън, се чувал все по-усилващият се шум като тропот от стъпките на много хора, глъчка на много гласове и бучене на безкрайно далечен водопад.

Както ми призна Браун, той седял, обърнат с гръб към хората си, и наблюдавал тази картина — и изведнъж, въпреки всичката си ненавист и несъкрушима вяра в себе си, му се сторило, че накрая бил връхлетял и си ударил главата в каменна стена. Ако лодката му била във водата, Браун сигурно щял да се опита да се измъкне, щял да рискува да го преследват дълго по реката и да умре от гладна смърт в морето. Много е съмнително дали би успял да се изскубне. Както и да е, но такъв опит Браун не направил. За миг в главата му се мярнала мисълта да нахлуе в Патусан, но той прекрасно разбирал, че неизбежно ще се озове на осветената улица, където всичките му хора ще бъдат избити от къщите като кучета. Съотношението било двеста срещу един, мислел той, а хората му, сгушили се край две купчини тлееща жар, дъвчели последните банани и печали последните остатъци ямс[1], получени в резултат на хитроумието на Касим. До тях седял и дремел Корнелиус.

Изведнъж един от белите си спомнил, че в лодката останал тютюн, и решил да тръгне за него, окуражен от мисълта, че туземецът от Соломоновите острови се върнал невредим. Останалите тутакси отърсили от плещите си унинието. Браун, към когото се обърнали за разрешение, рекъл презрително:

— Върви, дявол да те вземе!

Той смятал, че няма никаква опасност да се слезе в тъмното към рекичката. Човекът прекрачил дънера на дървото и изчезнал. След миг те чули как той влязъл в лодката, а после отново се озовал вън от нея.

— Взех го! — извикал той.

Блеснало пламъче и отекнал изстрел в самото подножие на хълма.

— Раниха ме! — почнал да вика човекът. — Чуйте, раниха ме!

И тозчас бандитите на хълма почнали да стрелят с пушките си. Като малък вулкан заизригвали в нощта огън и дим, а когато Браун и американецът с ругатни и юмруци сложили най-сетне край на предизвиканата от паниката стрелба, откъм рекичката долетял дълбок, проточен стон; след него се чул сърцераздирателен вопъл, който като отрова смразява кръвта в жилите. Сетне някъде зад рекичката един силен глас ясно произнесъл неразбираеми думи.

— Никой да не стреля! — извикал Браун. — Какво значи това?…

— Чувате ли вие, там на хълма? Чувате ли? Чувате ли? — три пъти извикал гласът.

Корнелиус превел и се забавил с отговора.

— Говорете! — извикал Браун. — Ние слушаме!

Тогава човекът, който стоял някъде на края на пустото място, със звучен глас като на глашатай изрекъл патетично, че между племето на бугите, което живее в Патусан, и белите хора на хълма и техните съюзници не може да има нито разговори, нито доверие, нито съчувствие, нито мир. Прошумолял някакъв храст; отекнал залп, даден напосоки.

— Проклятие! — избърборил американецът и ударил с досада в земята приклада на пушката си.

Корнелиус превел. Раненият, който лежал в подножието, извикал на два пъти: „Пренесете ме на хълма! Вдигнете ме оттук!“ — и почнал жално да стене. Докато слизал по тъмния склон, а после тършувал на дъното на лодката, той не бил изложен на опасност. Като намерил тютюна, изглежда, се зарадвал, забравил за всичко, стъпил на борда на белия баркас, който лежал високо на сухия бряг, и се изложил целият на показ: рекичката на това място била широка не повече от седем ярда и се случило така, че в този момент на другия бряг се таял в храстите човек.

Това бил един буги от Тондано[2], който съвсем наскоро пристигнал в Патусан — роднина на човека, застрелян същия ден. Успешният далечен изстрел от пушката наистина уплашил жителите на селището. Човекът, който се смятал в безопасност, бил убит пред очите на другарите си, с усмивка на уста паднал на земята и такава жестокост пробудила у тях горчива злоба. Роднината на убития Си-Лапа се намирал в това време с Дорамин зад оградата, на не повече от няколко стъпки разстояние. Вие, които познавате този народ, трябва да се съгласите, че човекът проявил необикновено мъжество, като поискал доброволно да занесе самичък в тъмнината едно известие до пришълците на хълма. Щом пропълзял през откритото пусто място, той свил наляво и се озовал точно срещу лодката. Потрепнал, когато чул вика на човека, който тръгнал за тютюна. Приклекнал, опрял пушката на рамото си и когато онзи се изправил, натиснал спусъка и изпратил в корема на нещастника три куршума. После залегнал ниско и се престорил на мъртъв, а град от олово със свирене прорязал храстите откъм дясната му страна; след това, превит одве и внимаващ винаги да бъде прикрит, произнесъл речта си. Като извикал последната дума, той отскочил настрана, отново залегнал за миг и невредим се върнал към къщите, спечелвайки си тази нощ такава слава, каквато нямало да стихне и при децата му.

А на хълма окаяната банда гледала как угасват двете малки купчинки жар. Оклюмали, стиснали устни, с наведени очи бандитите седели на земята и се вслушвали в стоновете на другаря им долу. Той бил силен човек и дълго се мъчил, преди да умре; стоновете му били ту високи, ту тихи, сякаш се оплаквал на някого. От време на време раненият извиквал остро, а после почвал да бърбори несвързано дълги и неразбираеми жалби. Нито за миг не млъквал.

— Каква полза? — невъзмутимо забелязал Браун, като видял, че американецът псува тихичко и се готви да слезе от хълма.

— Е, добре — съгласил се дезертьорът и тръгнал неохотно назад. — На ранения там не можем помогна. Но виковете му ще разколебаят останалите, капитане.

— Вода! — извикал раненият учудващо силно и ясно, после отново застенал.

— Да, вода. Водата би сложила край на това — измърморил другият на себе си. — Ще има много вода. Приливът започна.

Когато водата придошла, тя прекратила жалбите и стоновете на ранения и зората била близо; тогава Браун — подпрял с длан брадата си, той гледал към Патусан като към някаква непристъпна планина — чул кратък, звънък изстрел от пиринчен шестфунтов топ някъде далеч в селището.

— Какво е това? — попитал той Корнелиус, който се въртял край него.

Корнелиус се ослушал. Глух шум се разнесъл над селището надолу по реката. Отекнало биене на голям барабан, други му запригласяли с вибриращ тътен. Малки светлинки заблещукали в тъмната половина на селото, а там, където горели огньовете, се вдигнала тиха и проточена глъчка.

— Върнал се е — казал Корнелиус.

— Как? Вече? Уверен ли сте? — попитал Браун.

— Да, да! Уверен съм. Чуйте глъчката.

— Защо вдигат такъв шум? — полюбопитствувал Браун.

— От радост! — изсумтял Корнелиус. — Тук той е много важна личност и все пак знае не повече от едно дете, затова те шумят, за да му доставят удоволствие, тъй като нищо друго не могат да измислят.

— Чуйте — казал Браун, — как да се добера до него?

— Той сам ще дойде при вас — заявил Корнелиус.

— Какво искате да кажете? Ще дойде тук като на разходка?

Корнелиус енергично закимал в мрака.

— Да. Ще дойде право тук и ще говори с вас. Той е просто глупак. Ще видите какъв глупак е.

Браун не вярвал.

— Ще видите, ще видите! — повтарял Корнелиус. — Той не се бои, от нищо не се бои. Ще дойде и ще ви заповяда да оставите народа му на мира. Всички трябва да оставят народа му на мира. Той е като малко дете. Ще дойде веднага при вас.

Уви, той добре познавал Джим — този „подъл, мъничък пор“, както го наричаше Браун пред мен.

— Да, разбира се — продължавал португалецът с жар, — а после, капитане, заповядайте на онзи, високия човек с пушката, да го застреля. Вие само убийте него и тогава всички така ще се изплашат, че ще можете да направите с тях всичко, каквото пожелаете… да получите всичко, каквото ви трябва… да си отидете, когато пожелаете. Ха-ха-ха! Чудесно…

Той едва не подскочил от нетърпение, а Браун, като го погледнал през рамо, видял в безжалостните лъчи на зората своите хора, целите мокри от росата; те седели между купчинките студена пепел и смет измъчени, потиснати, дрипави.

[1] Ямс, батати — тропическо тревисто растение, грудките на което са сладки и служат за храна. Б.пр. ↑

[2] Тондано — град в Североизточен Целебес. Б.пр. ↑

Глава четиридесет и първа

Огньовете пламтели ярко на западния бряг до последната минута, преди да стане съвсем светло, а после Браун видял сред пъстроцветните фигури, които стояли неподвижно между предните къщи, един човек в европейски дрехи и тропически шлем; той бил целият в бяло.

— Ето го, гледайте, гледайте! — възбудено извикал Корнелиус.

Хората на Браун скочили до един на крака и като се струпали зад гърба му, опулили мътните си очи. Групата тъмнолики хора с ярки одежди и човекът в бяло, който стоял в средата, наблюдавали хълма. Браун видял как се вдигали голите ръце, за да заслонят очите от слънцето, видял как други туземци сочели нещо. Какво трябвало да направи той? Огледал се наоколо: навсякъде пред него се възправяли гори, които ограждали като стена арената на неравния бой. Още веднъж Браун погледнал своите хора. Презрение, умора, жажда за живот, желание още веднъж да си опита щастието, да потърси друг гроб напирали в гърдите му. По очертанията на бялата фигура му се сторило, че човекът, който се опирал на мощта на цялата страна, разглежда позицията му с бинокъл. Браун скочил на дънера и вдигнал ръцете си с дланите навън. Пъстроцветната група се затворила около белия човек, после се разтворила още два пъти, преди той да се отдели от нея веднага и да тръгне бавно напред самичък. Браун стоял на дънера до момента, в който Джим, като ту се появявал, ту се изгубвал между бодливите храсти, дошъл почти до самата рекичка; тогава Браун скочил от дървото и заслизал към него.

Мисля, че те са се срещнали недалеч от мястото, а може би и точно там, където Джим направил втория си отчаян скок — скока, след който влязъл в живота на Патусан, спечелвайки доверието и обичта на народа. Разделени от реката, преди да заговорят, те втренчено се вглеждали един в друг, за да разбере всеки от тях какъв човек стои пред него. Вероятно техният антагонизъм се отразил още в тези погледи. Зная, че Браун веднага е изпитал омраза към Джим. Каквито и надежди да хранел, те на часа се изпарили. Не такъв човек очаквал да види. Затова го намразил; в карираната си фланелена риза със загънати до лактите ръкави, сивобрад, с хлътнало, почерняло от слънцето лице, Браун мислено проклинал младостта и увереността на Джим, ясните му очи и невъзмутимото му поведение. Този човек хубаво го изпреварил! Той не приличал на онези, които биха дали нещо, за да получат помощ. На негова страна били всички предимства — властта, безопасността, могъществото; на негова страна била съкрушаващата сила! Той не бил гладен и отчаян и очевидно не се боял от нищо. Дори в спретнатото облекло на Джим, като се почне с белия му шлем и се свърши с платнените гети и обувките, почистени с бяла глина, имало нещо дразнещо, тъй като точно тази акуратност той презирал и осмивал едва ли не от първите дни на живота си.

— Кой сте вие? — попитал накрая Джим с обикновения си тон.

— Казвам се Браун — отвърнал високо другият. — Капитан Браун. А вашето име?

Джим, като помълчал, продължил спокойно, сякаш не бил чул нищо:

— Какво ви доведе тук?

— Искате да знаете ли? — с горчивина отвърнал Браун. — Не е трудно да се отговори: гладът. А вас?

— Тук момъкът потрепна — съобщи Браун, като ми предаваше началото на странния разговор между тези двама души, разделени само от тинестото корито на рекичката, но стоящи на противоположни полюси на възгледите за живота, характерни за всеки човек. — Момъкът потрепна и силно се изчерви. Изглежда, се смяташе за твърде важна особа, за да отговаря на въпроси. Казах му, че ако гледа на мене като на мъртвец, с когото може да си позволи всякакви волности, и неговото положение не е много за завиждане. Един от моите юнаци там, на хълма, през цялото време го държи на прицел и само чака моя сигнал. Няма какво да се възмущава от това. Нали е дошъл тук по собствена воля?

„Да се условим — казах аз, — че и двамата сме мъртви, и затова нека говорим като равни. Пред смъртта всички са равни.“

Признах, че съм попаднал като плъх в капан, но са ни преследвали и че дори уловеният плъх може да хапе. Той ме разбра веднага.

„Не, не може, ако никой не се приближи до капана, преди плъхът да е умрял.“

Аз му казах, че такава игра е добра за тукашните му приятели, но на него не подобава да постъпва така дори с плъх. Да, исках да преговарям с него. Но да го моля да ми запази живота — не. Моите другари… е какво, те също са хора, както и той. Искаме от него само едно — да дойде в името на всички дяволи и така или иначе да се реши въпросът.

„Проклятие! — възкликнах аз, докато той стоеше насреща ми неподвижен като стълб. — Да не би да почнете да идвате тук всеки ден и да гледате с бинокъл кой от нас още се държи на крака! Чуйте: или водете към нас проклетата си паплач, или ни дайте възможност да се измъкнем оттук и да умрем от глад в открито море. Нали вие също някога сте били бял въпреки надутите ви приказки, че това е вашият народ и че вие сте едно с него. Така ли е? А какво, дявол да го вземе, получавате от това; какво сте намерили тук толкова скъпоценно? А? Може би не искате да слезем от хълма, тъй ли? Вие сте двеста против един. Не искате да слезем на открито място. А аз ви обещавам — ще ви накараме да подскачате, преди да свършите с нас. Казвате, че е подло да се напада безобиден народ. Какво ме интересува дали те са народ безобиден или не, когато ще умра мърцина от глад? Но аз не съм страхливец. Не бъдете и вие такъв. Водете ги насам или, хиляди дяволи, ние ще пратим половината от тези безобидни хора на онзи свят заедно с нас!“

Браун беше ужасен, когато ми предаваше този разговор: измъчен скелет на жалкото легло в мизерната колиба; той седеше прегърбен и от време на време повдигаше глава към мен със злобно тържествуващ вид.

— Ето какво му казах… Знаех какво трябва да му се каже — отново започна бандитът, отначало със слаб глас, но после невероятно бързо набра сили, подхранван от презрението си. — „Нямаме намерение да бягаме в горите и да скитаме там като живи скелети, да рухваме един след друг… Плячка за мравките, които ще се заемат с нас, преди да дочакат края ни. О, не!“

„Вие не заслужавате по-добра участ“ — каза той.

„А вие какво заслужавате? — извиках му аз през рекичката. — Единственото, което правите, е да говорите за вашата отговорност, за невинните хора, за проклетия ви дълг. Какво повече знаете за мене, отколкото аз за вас? Дойдох тук за храна. Чувате ли — за храна, да си натъпчем търбусите! А вие защо сте дошли тук? Какво ви е трябвало, когато сте дошли тук? Искаме от вас само едно: дайте ни сражение или пък възможност да се върнем там, откъдето сме дошли…“

„Аз бих почнал сражение с вас още сега“ — каза той, като засукваше мустачките си.

„А аз бих ви позволил да ме застреляте — и ще ви бъда благодарен — отговорих аз. — Не е ли все едно къде ще умра? Адски не ми върви. Омръзна ми! Но това би било егоистично. Аз имам другари от лодката и, ей богу, не съм от тези, които биха се измъкнали сами, а да оставят другите в проклетия капан.“

Той помисли малко и после пожела да научи какво съм направил („там“ — каза той, като кимна към реката), за да бъда сега в такова положение.

„Нима се срещнахме, за да си разправяме един другиму историите? — попитах го аз. — Може би ще започнете вие пръв. Не? Е, да си призная, никакво желание нямам да слушам. Оставете вашата история за себе си. Зная, че тя не е по-добра от моята. Живеех — същото сте правили и вие, макар да говорите така, като че сте един от онези, които би трябвало да имат крила, та да не стъпват на мръсната земя. Да, земята е мръсна. А аз нямам никакви крила. Аз съм тук, защото веднъж в живота си се изплаших. Искате ли да знаете от какво? От затвора! Ето какво ме плаши и вие можете да го знаете — щом толкова искате. Не питам какво е изплашило вас и ви е тикнало в тази проклета дупка, където, както изглежда, доста богатство сте натрупали. Такъв е вашият късмет, а пък моят — да моля за милостта да бъда застрелян веднага или да ме изритат оттук, предоставяйки ми възможността да умра от глад, където пожелая.“

Изнемощялото му тяло трепереше. Браун бе обзет от такава страстна, такава тържествуваща злоба, че самата смърт, която го чакаше в тази колиба, сякаш отстъпи от него в уплаха. Призракът на безумното му себелюбие се възправяше сред дрипите и нищетата като над ужасите на някой гроб. Невъзможно бе да се отгатне много ли е лъгал той тогава Джим, колко лъжеше сега мене и колко самия себе си. Суетността грубо се надсмива над нашата памет и е необходимо притворство, за да се оживи истинската страст. Застанал под маската на просяк пред вратите на другия свят, Браун удряше на този свят плесница, оплюваше го, стоварваше върху него безкрайното си презрение и възмущение, което се таеше в неговите злодеяния. Той бе надвил всички — мъже, жени, диваци, търговци, разбойници, мисионери; надви и Джим. Не му завиждах за този триумф in articu-lo mortis![1], не завиждах на почти посмъртната му илюзия, че е стъпкал цялата земя под краката си. Докато Браун се хвалеше, гърчейки се отвратително от болка, аз неволно си спомних забавните слухове, които се носеха за него по време на най-голямото му величие, когато в продължение на година, а може би и повече корабът на Джентълмена Браун всеки ден се навъртал край едно островче, оградено със зеленина, където на белия бряг се виждала една черна точка — сградата на мисията; като слизал на брега, Джентълмена Браун се мъчел да очарова една романтична жена, която не можела да свикне с живота в Меланезия, а мъжът й хранел надежди, че Браун ще се върне в благочестивия път. Разказваха, че бедният мисионер изразил намерение да склони „капитан Браун да води по-добър живот“.

„Да го спаси за славата божия — както се изрази веднъж някакъв скитник с хитри очи, — за да покаже там, на небето, как изглежда един капитан от търговския флот на Западния Пасифик.“

И същият този Браун бе избягал с умиращата жена и проливал сълзи над трупа й.

— Държа се като голямо бебе — неуморно разправяше на всеки тогавашният му помощник. — Да ме набият до смърт хилавите канаки, ако разбирам каква беше тази работа. Знаете ли, господа, когато той я докара на борда, тя бе така зле, че вече не го познаваше; лежи по гръб в каютата му и се кокори в гредите; а очите й тъй страшно блестяха! После умря. Изглежда, от някаква лоша треска…

Спомних си всички тези приказки за него, когато той изтриваше с посиняла ръка сплъстената си брада и ми разказваше, сгърчен в зловонното си легло, как опипвал, опипвал и най-сетне напипал уязвимото местенце на този проклет, безупречно чист и недосегаем човек. Призна ми, че не бивало да го заплашва, но му се открил прекият път към душата на Джим — към душата, „която не струвала и два пенса“, — откривала се възможност „да я обърне наопаки и да я изтръска“.

[1] В момента на смъртта (лат.). В.пр. ↑

Глава четиридесет и втора

Мисля, че той можеше да гледа само към този път. Вероятно онова, което видял, го озадачило, тъй като неведнъж прекъсна разказа си с възклицания:

— Едва не ми се изплъзна. Не можех да го разбера. Какъв беше той?

И като ме погледна диво, отново започна да разказва, тържествуващ и насмешлив. Сега този разговор на двама души, разделени от рекичка, ми се струва най-странният двубой, който хладнокръвно е наблюдавала Съдбата, знаейки за неговия изход. Не, той не обърнал наопаки душата на Джим, но съм уверен, че на духа, непонятен за Браун, било съдено да опита всичката горчилка на такова състезание. Пратениците на света, от който Джим се отказал, го преследвали в изгнанието му — белите хора от „външния свят“, където той не се смятал за достоен да живее. Всичко го сполетяло — заплахата, разтърсването, опасността за неговата работа. Мисля, че именно това тъжно чувство — полузлобно, полупокорно, което оцветявало малкото думи, произнесени от Джим тогава — озадачило Браун и му попречило да разгадае този човек. Някои велики хора дължат могъществото си най-вече на умението да откриват в онези, които са избрали за свое оръдие, тъкмо тези качества, които могат да способствуват за техните цели; и Браун, сякаш всъщност наистина бил велик, притежавал дяволската способност да открива най-уязвимото място на своите жертви.

Браун ми призна, че Джим не бил от хората, които можеш да умилостивиш с раболепност, и в съответствие с това се помъчил да се престори на човек, който, без да изпада в униние, понася неуспехите, хулите и катастрофите. Да се пренасят контрабандно пушки, не е кой знае какво престъпление! — заявил той на Джим. Що се отнася до пристигането му в Патусан, кой би могъл да твърди, че е пристигнал там не за милостиня? Проклетото население открило по него стрелба от двата бряга, преди да се потруди да се осведоми какви са тези хора. На това той дръзко наблягаше, когато всъщност само енергичното изказване на Даин Варис предотвратило най-големите бедствия; защото Браун ми заяви, че като видял такова голямо селище, той веднага решил да открие стрелба в двете посоки веднага щом слезе на брега — да убива всяко живо същество, което му се мерне пред очите, за да изплаши по такъв начин жителите. Неравенството на силите било толкова голямо, че това било единственото средство да се постигне целта — както ми доказваше бандитът между пристъпите на кашлица. Но не го доверил на Джим. Що се отнася до глада и лишенията, които изтърпели, те били очевидни — достатъчно било да се погледне неговата шайка.

Браун остро изсвирил и всичките му хора се построили в една редица върху дърветата, за да може да ги види Джим. А убийството на този човек… е какво, убили го… но нима не било война, кървава война, война из засада? А убийството било добре извършено: куршумът го уцелил в гърдите, не като онзи нещастник от шайката, който сега лежи на дъното на рекичката. Шест часа го слушали как умирал с куршумите в корема. Във всеки случай това било живот за живот…

Тези думи били изречени с уморен и предизвикателен вид, сякаш един човек, вечно пришпорван от неуспехи, престанал да се безпокои къде ще избяга. Браун попитал Джим с някаква безразсъдна откровеност дали той, Джим, не разбира, че щом се е дошло до това някой да „спаси живота си в такива трудни условия, все едно е колко още хора ще загинат — трима, трийсет или триста“. Сякаш някакъв зъл дух му нашепвал тези думи!

— Аз го накарах да се намръщи — похвали се Браун. — И скоро той престана да се преструва на праведник. Стои — и няма какво да каже… мрачен като буреносен облак… и гледа — не мене, а в земята.

Попитал Джим дали през целия си живот не е извършил поне една осъдителна постъпка. Или тъкмо затова се отнася така сурово към човека, който е готов да използува каквото и да е средство, за да се измъкне от капака… и тъй нататък в същия дух. В грубите му думи звучало напомняне за родствената им кръв, за еднаквите изпитания — отвратителен намек за общата вина, за тайния спомен, който свързвал техните души и сърца.

Накрая Браун се проснал на земята и почнал да следи изпод очи врага си. Джим, застанал на другия бряг на рекичката, мислел и се шляпал по крака с малкия камшик. Най-близките къщи изглеждали неми, сякаш чума била унищожила в тях всеки дъх на живот; но много невидими очи гледали оттам двамата бели, отделени от рекичката, от бялата лодка в плитчината и от трупа на третия човек, наполовина потънал в тинята. По реката отново се движели с канута, защото Патусан възвърнал вярата си в устойчивостта на земните институции, щом се върнал белият господар. Десният бряг, платформите на къщите, саловете, навързани покрай двата бряга, дори покривите на баните били осеяни с хора и онези, които се намирали твърде далеч, за да чуват и виждат, напрягали очи, мъчейки се да разгледат малкия хълм зад крепостта на раджата. Над широкия неправилен кръг на горите, на две места, прорязан от блестящата ивица на реката, царяла тишина.

— Обещавате ли да напуснете крайбрежието? — попитал Джим.

Браун вдигнал и отпуснал ръка, с което се отричал от всичко — приемал неизбежното.

— И ще предадете оръжието си? — продължавал Джим.

Браун приседнал и гневно го погледнал.

— Да предадем оръжието си? Не, докато вие не го вземете от нашите вкочанясали ръце. Мислите, че съм се побъркал от страх? О, не! Това оръжие и тези дрипи на гърба ми са всичкото, каквото имам, като не смятам още няколко оръдия на борда; искам да продам всичко в Мадагаскар, стига само да успея да се добера дотам, като прося милостиня от всеки срещнат кораб.

Джим нищо не отвърнал на тези думи. Накрая, като захвърлил камшика, който държал в ръката си, той изрекъл, сякаш говорел сам със себе си:

— Не знам дали това е в моята власт…

— Не знаете? А искате незабавно да ви предам оръжието! Не е лошо! — извикал Браун. — Да предположим, че те ви кажат така, а с мене постъпят инак.

Той явно се успокоил.

— Мисля, че вие имате власт — иначе защо трябва да водим този разговор? — продължил той. — Защо сте дошли тук? Да си убивате времето?

— Добре — казал Джим внезапно след дълго мълчание, като вдигнал глава. — Ще получите възможност да се махнете или да се сражавате.

Той се обърнал на токовете си и си тръгнал.

Браун тутакси скочил на крака, но не се упътил обратно, докато Джим не се изгубил зад първите къщи. Повече не го видял. Като се изкачвал по хълма, срещнал Корнелиус, който, сгушил глава в раменете си, слизал по склона. Спрял се пред Браун.

— Защо не го убихте? — попитал той с кисел, недоволен тон.

— Защото мога да направя нещо по-добро — отвърнал Браун с усмивка.

— Никога, никога — енергично възразил Корнелиус. — Живея тук от много години.

Браун с любопитство го погледнал. Многолик бил животът на това селище, което въстанало срещу него; много неща той съвсем не можел да си изясни. Корнелиус с угнетен вид минал покрай него, на път към реката. Той напускал новите си приятели; с мрачно упорство приемал неблагоприятния ход на събитията и малката му, жълта физиономия изглеждала още по-сбръчкана. Докато слизал от хълма, той крадешком се озърнал, а натрапчивата идея не го напускала.

По-нататък събитията се развиват бързо, без задръжки, изтръгвайки се от човешките сърца като поток от тъмните земни недра, а Джим го виждаше такъв, какъвто го е видял Тамб Итам. Очите на девойката също го следели, но нейният живот бил твърде тясно свързан с неговия: на прозорливостта й пречела нейната страст, изумлението, гневът и преди всичко страхът и любовта, която не познавала прошка. Що се отнася до верния слуга, който не разбирал, както всички останали, своя господар, тук трябва да се съобразяваме само с неговата преданост, толкова силна, че дори изумлението отстъпва място на някакво тъжно възприятие за тайнствения неуспех. Той вижда само една фигура и в цялата тази суматоха не забравя задължението си да пази, да се подчинява, да се грижи.

Неговият господар се върнал след разговора с белия човек и бавно се упътил към оградата на улицата. Всички се радвали на завръщането му, тъй като се бояли не само че може да го убият, но и от това, което ще се случи след убийството. Джим влязъл в една от къщите, където се бил оттеглил старият Дорамин, и дълго останал насаме с вожда на бугите. Несъмнено той обсъждал с него какво да се предприеме по-нататък, но никой не присъствувал на този разговор. Само Тамб Итам, който гледал да стои колкото може по-близо до вратата, чул как господарят му казал:

— Да. Ще известя на народа, че такава е моята воля; но с тебе, Дорамин, аз говорих по-рано, отколкото с всички останали, и говорих насаме, затова ти знаеш сърцето ми толкова добре, както аз знам най-голямото желание на твоето сърце. И знаеш, че мисля само за благото на народа.

После господарят му, като отметнал завесата на вратата, излязъл и той — Тамб Итам — зърнал бегло стария Дорамин, седнал в креслото; ръцете му лежали на коленете, очите гледали в земята. Сетне последвал господаря си до форта, където били извикани на съвещание всички старейшини на бугите и представителите на Патусан. Самият Тамб Итам смятал, че ще има бой.

— Трябваше само да се превземе още един хълм! — със съжаление възкликна той.

Обаче в града мнозина се надявали, че алчните пришълци ще бъдат принудени да си вървят, като видят толкова смелчаци, готови за бой. Щяло да бъде добре да си отидат. Тъй като за пристигането на Джим населението било известено още преди съмване с топовния изстрел на форта и с биенето на големия барабан, страхът, надвиснал над Патусан, се разпръснал, както се разбива вълната в скала и оставя кипяща пяна от възбуда, любопитство и безкрайно съзерцание. За нуждите на отбраната половината жители били изселени от къщите; те се разположили на улицата, по левия бряг на реката, тълпели се около форта и всеки миг очаквали напуснатите от тях жилища на другия бряг да бъдат обхванати от пламъци. Всички искали по-скоро да свършат с тази работа. Благодарение на грижите на Джуъл бежанците получавали храна. Никой не знаел как ще постъпи белият човек. Някой казал, че сега положението е по-лошо, отколкото по време на войната с шериф Али. Тогава много хора останали равнодушни, а сега всеки имало какво да изгуби. Канутата, които се плъзгали нагоре и надолу по реката между двете части на селището, били наблюдавани от всички с интерес.

Две военни лодки на бугите стояли на котва в средата на течението, за да защищават реката; нишка дим се издигала над носа на всяка лодка. Хората в тях варели ориз за обед, когато Джим след разговорите си с Браун и Дорамин преминал през реката и влязъл през вратите на своя форт. Народът се струпал около него така, че той едва могъл да си пробие път до дома. Те не го видели преди това, защото, като се върнал през нощта, Джим само разменил няколко думи с девойката, която отишла да го посрещне на пристана, а после веднага тръгнал за другия бряг, за да се присъедини към вождовете и воините. Народът викал след него приветствия. Някаква старица предизвикала смях: като си пробила грубо път напред, тя сърдито му рекла да гледа двамата й синове, които се намирали при хората на Дорамин, да не пострадат от ръцете на разбойниците. Стоящите наблизо се опитали да я отблъснат настрана, но тя все се изтръгвала и викала:

— Пуснете ме! Какво е това, мюсюлмани? Този смях е неприличен. Нима онези не са жестоки, кръвожадни разбойници, които живеят от убийства?

— Оставете я на мира — казал Джим; а когато всички притихнали, бавно изрекъл: — Всички ще останат невредими.

И влязъл в дома си, преди да стихнат въздишката и силният, одобрителен шепот.

Несъмнено той твърдо решил да открие на Браун свободен път до морето. Неговата съдба, въставайки, се разпореждала с него. За пръв път се налагало той да утвърждава волята си въпреки откритата опозиция.

— Всички говориха много и отначало моят господар мълчеше — каза Тамб Итам. — Мръкна се и тогава аз запалих свещите на дългата маса. Старейшините насядаха от двете страни, а господарката остана отдясно на моя господар.

Когато Джим почнал да говори, необичайните трудности като че още повече затвърдили решението му. Белите хора чакат сега на хълма отговора му. Техният вожд говорил с него на езика на родния му народ и изяснил много въпроси, които е трудно да се изяснят на какъвто и да е друг език. Те са заблудени хора: страданието ги е заслепило и са престанали да виждат разликата между добро и зло. Вярно, че няколко души са вече убити от тях — но защо да се дават още жертви? Той обявил на слушателите си, представители на народа, че тяхното благополучие е и негово благополучие, техните загуби са и негови загуби, тяхната скръб е и негова скръб. Огледал сериозните, съсредоточени лица и ги помолил да си спомнят как са се сражавали и работили рамо до рамо с него. Те познават неговата храброст… Тук някакъв шепот го прекъснал… Знаят, че никога не ги е лъгал. Много години били живели заедно. Той обича тази страна и този народ с голяма любов. Готов е да заплати с живота си, ако ги постигне беда, когато разрешат на брадатите бели мъже да са оттеглят. Това са зли хора, но и съдбата им е била зла. Нима той им е давал някога лош съвет? Нима думите му са донасяли страдания на народа? — попитал Джим. Вярва, че най-доброто от всичко е да пуснат тези бели и техните привърженици, без да им отнемат живота. Това не е голям подарък.

— Аз — този, когото вие изпитахте и признахте за честен — моля да ги пуснете.

Той се обърнал към Дорамин. Старият накхода не се помръднал.

— Тогава — казал Джим — извикай Даин Варис, своя син, моя приятел, тъй като в тази работа аз няма да бъда вожд.

Глава четиридесет и трета

Тамб Итам, застанал зад стола на Джим, бил като поразен от гръм. Това изказване предизвикало смайване.

— Да ги пуснем да си вървят — това е моят съвет, а аз никога не съм ви мамил — настоял Джим.

Настъпило мълчание. Откъм тъмния двор се чул глух шепот, стъпки на много хора. Дорамин вдигнал тежката си глава и казал, че не бива да се чете в сърцата, както не бива да се докосва с ръка небето, но… се съгласил. Останалите, един след друг, изказали своето мнение: „Така е по-добре…“, „Нека си вървят…“ и тъй нататък. Мнозина — те били най-много — просто казали, че вярват на туан Джим.

В тази проста форма на подчинение на неговата воля е съсредоточено всичко — тяхната вяра, неговата честност и изявата на тази вярност, която го правела дори в собствените му очи равен с непогрешимите хора, които никога не излизат от строя. Думите на Щайн — „Романтик! Романтик!“ — звучали над пространствата, които вече никога не ще го върнат на света, равнодушен към неговото падение и неговите добродетели — няма да върнат и тази страстна и здрава привързаност, която му отказва възможността да пролива сълзи, зашеметена от голяма скръб и вечна разлъка. От момента, в който пълната истинност на тригодишния му живот сред тях като лъчезарен ден разпръсва тъмата на невежеството, страха и човешкия гняв, той престава да ми се струва такъв, какъвто го видях за последен път — бяло петънце, събрало в себе си всичката слаба светлина, разляла се по мрачния бряг и потъмнялото море. Не, виждам го по-голям и по-достоен за съжаление в самотата на душата му; дори тя за девойката, която го обичала най-много от всички, била жестока и неразрешима загадка.

Ясно е, че Джим повярвал на Браун; нямаше причина да се съмняваме в думите му, искреността на които като че се потвърждавала от грубата откровеност, от някаква мъжествена искреност в признаването на морала на неговите постъпки и последствията от тях. Но Джим не познавал безкрайното себелюбие на този човек, който — подобно на натъкнал се на съпротива деспот — изпадал в негодувание и отмъстителна ярост, когато се противели на волята му. Макар Джим да повярвал на Браун, той несъмнено се безпокоял да няма недоразумение, което можело да доведе до стълкновение и кръвопролитие.

Ето защо веднага щом си отишли малайските вождове, той помолил Джуъл да му донесе нещо за ядене, тъй като се готвел да напусне форта, за да поеме командуването в селото. Когато тя почнала да възразява, позовавайки се на умората му, той отвърнал, че може да се случи нещастие, а това никога нямало да си прости.

— Аз отговарям за живота на всеки човек в страната — рекъл той.

Отначало Джим бил мрачен. Самата тя му прислужвала, като поемала чиниите и ястията (със сервиза, подарен от Щайн) от ръцете на Тамб Итам. След малко Джим се развеселил; казал й, че тя трябва да остане комендант на форта за още една нощ.

— Ние не бива да спим, скъпа приятелко — заявил той, — докато нашият народ е в опасност.

По-късно Джим шеговито забелязал, че тя била по-мъжествена от всички тях.

— Ако ти и Даин Варис бяхте направили онова, което сте искали, нито един от тези нещастници нямаше да остане жив.

— Много ли са лоши? — попитала Джуъл и се навела над стола му.

— Човек често постъпва лошо, макар да не е много по-лош от другите — след известно колебание отговорил Джим.

Тамб Итам последвал господаря си до пристана пред форта. Нощта била ясна, но безлунна; по средата на реката било тъмно, а водата до бреговете отразявала светлината на много огньове. „Като в нощта на Рамазана[1]“ — рече Тамб Итам. Военните лодки тихо плавали по тъмната ивица или лежали неподвижно на котва сред бълбукащата вода. В онази нощ Тамб Итам трябвало дълго да гребе с кануто и да следва неотстъпно господаря си: те вървели нагоре-надолу по улицата със запалените огньове, отдалечавали се навътре, към предградията на селището, където малки отреди стояли на стража в нивите. Туан Джим давал нареждания и всички му се подчинявали. Накрая двамата се приближили до оградата на раджата, където се бил разположил за през нощта отряд от хората на Джим. Старият раджа избягал още сутринта с повечето от жените си в една своя малка къщичка, която се намирала недалеч от селцето в гората, на брега на притока. Касим останал в двореца и с енергичен и внимателен вид присъствувал на съвета, за да даде отчет за дипломацията през изтеклия ден. Той бил доста недоволен, но както обикновено се усмихвал, спокоен и бдителен, и се престорил на силно зарадван, когато Джим сурово му заявил, че за тази нощ ще въведе хората си зад оградата на раджата. Когато завършило съвещанието, хората чули как той отивал ту при един, ту при друг от тръгващите си вождове и високо, със задоволство говорел, че по време на отсъствието на раджата имуществото му ще се охранява.

Към десет часа Джим въвел своите хора. Оградата се издигала над устието на рекичката и той възнамерявал да остане там, докато Браун слезе от хълма. Запалили малък огън на ниския, обрасъл с трева нос, пред стената от колове, и Тамб Итам донесъл сгъваемо столче за господаря си. Джим го посъветвал да легне да спи. Тамб Итам донесъл една рогозка и легнал наблизо, но не могъл да заспи, макар да знаел, че още призори му предстои да потегли на път с важно поръчение. Господарят му, навел глава и сложил ръце на гърба си, крачел напред-назад пред огъня. Лицето му било тъжно. Когато Джим се доближавал до Тамб Итам, той се преструвал, че спи, за да не знае господарят му, че е наблюдаван от него. Най-после Джим се спрял, погледнал го и рекъл тихичко:

— Време е.

Тамб Итам веднага станал и почнал да се стяга за път. Той трябвало да слезе надолу по реката, като изпревари с един час или повече лодката на Браун, и да съобщи на Даин Варис да пропусне белите, без да им причинява вреда. На никого другиго Джим не би поверил това поръчение. Преди да тръгне, Тамб Итам поискал някакъв предмет, който да свидетелствува, че той, Тамб Итам, е изпратен от Джим. Впрочем това било просто формалност, тъй като на всички било известно какво положение заема той при Джим.

— Защото, туан, нося важно послание — твоите собствени думи — казал той.

Господарят му пъхнал ръка първо в един джоб, после в друг, накрая свалил от показалеца си сребърния пръстен на Щайн, който обикновено носел, и го предал на Тамб Итам. Когато Тамб Итам потеглил, в лагера на Браун било тъмно и само една светлинка блещукала между клоните на едно от дърветата, отсечени от белите.

Рано вечерта Браун получил от Джим един сгънат лист хартия, на който било написано: „Пътят е свободен. Тръгвайте веднага, щом лодката ви се издигне от вълните на сутрешния прилив. Нека вашите хора бъдат предпазливи. В храстите от двете страни на рекичката и зад оградата от колове при устието са скрити въоръжени хора. Вие не бихте имали никакъв шанс за успех и не мисля, че искате да се пролива кръв.“

Браун прочел бележката, скъсал я на малки парченца и като се обърнал към Корнелиус, който донесъл посланието, насмешливо казал:

— Сбогом, чудесни приятелю!

Същия ден Корнелиус бил във форта и се навъртал следобеда край дома на Джим. На него Джим връчил бележката, тъй като Корнелиус говорел английски, бил известен на Браун и нямало да се изложи на риск да послужи за прицел на някого от хората на Браун, което можело лесно да се случи с някой малаец, който се приближава в тъмнината към хълма.

Като предал посланието, Корнелиус не си тръгнал обратно. Браун седял до един малък огън; всички останали лежали.

— Бих могъл да ви кажа нещо приятно — мрачно избъбрил Корнелиус.

Браун не му обърнал внимание.

— Вие не го убихте — продължил негодникът, — а какво получавате като награда за това? Бихте могли да вземете всичките пари на раджата и да ограбите къщите на бугите, а сега нямате нищо.

— Пръждосвай се оттук! — изръмжал Браун, без да го погледне.

Но Корнелиус седнал до него и почнал да му шепне бързо-бързо нещо, като от време на време докосвал лакътя му. Онова, което казал, накарало Браун да се изправи с проклятие; Корнелиус му съобщил за въоръжения отряд на Даин Варис в долното течение на реката. Отпърво Браун решил, че са го предали, но като поразмислил, се убедил, че не може и да става дума за предателство. Той нищо не казал и след малко Корнелиус с равнодушен тон забелязал, че има друг обходен път, който той познавал много добре.

— Полезно сведение — рекъл Браун и настръхнал целият. Тогава Корнелиус заразправял какво става в града, повторил речите, произнесени на съвета, като бръмчал с равен глас в ухото на Браун, сякаш се боял да не събуди спящите.

— Той мисли, че ме е обезвредил, така ли? — много тихо измърморил Браун.

— Да. Той е глупак. Малко дете. Яви се тук и ме ограби — бръмчал Корнелиус. — И накара целия народ да му вярва. Но ако нещо се случи и те престанат да му вярват, какво ще остане тогава от него? Този буги Даин, който ви чака в долното течение, капитане, е същият, който ви прогони от хълма, когато пристигнахте тук.

Браун небрежно подхвърлил, че не би било лошо да се избегне подобна среща; тогава със същия незаинтересован замислен вид Корнелиус заявил, че знае обходен път — проливът е достатъчно широк, по него лодката на Браун може да мине покрай лагера на Варис.

— Но вие трябва да не вдигате шум — рекъл той, сякаш си спомнил нещо, — тъй като на едно място ще минем много близо зад неговия лагер. Много близо. Те са се разположили на брега и са вмъкнали там своите лодки.

— Не се бойте, ние умеем да се движим безшумно като мишки — казал Браун.

Корнелиус помолил да вземат на буксир неговото кану, в случай че той ще показва пътя на Браун.

— Трябва да се върна колкото се може по-скоро — пояснил той.

Два часа преди съмване предните постове известили на намиращите се зад оградата, че белите разбойници слизат към своята лодка. Веднага всички въоръжени хора в Патусан заели очаквателно положение, макар по бреговете на реката да било както преди тихо и ако не били пушещите пламъци на огньовете, селото щяло да изглежда потънало в сън като в мирно време. Тежка мъгла надвиснала ниско над водата и в призрачното й сиво сияние не се виждало нищо. Когато баркасът на Браун изплавал от рекичката в широката река, Джим стоял на ниския нос пред оградата на раджата, на същото място, където стъпил за първи път на патусанска земя. В сивотата се показала една движеща се сянка — самотна, много голяма и все пак трудно различима. От нея се чувал тих шепот. Браун, който седял на кормилото, чул как Джим казал спокойно:

— Пътят е свободен. Най-добре се доверете на течението, докато се разсее мъглата. Тя скоро ще се разпръсне.

— Да, скоро ще виждаме ясно — отговорил Браун Трийсет-четирийсет души, които стояли с готови за стрелба мускети пред оградата, затаили дъх. Този буги, когото видях на верандата на Щайн, собственик на морския плавателен съд, бил сред тях, после ми разказа, че щом баркасът се изравнил с ниския нос, изведнъж надвиснал като планина.

— Ако смятате, че има смисъл да изчаквате един ден в морето — извикал Джим, — ще се помъча да ви изпратя нещо за ядене — теле, сладки картофи… каквото мога.

Сянката продължила да се движи напред.

— Да, изпратете! — достигнал от мъглата глух глас.

Никой от внимателните слушатели не разбрал смисъла на тези думи, а после Браун и хората му отминали с лодката си и се скрили безшумно като призраци.

Така Браун, невидим в мъглата, напуска Патусан, седнал до Корнелиус на кърмата на баркаса.

— Може би ще получите теле — рекъл Корнелиус. — О, да! Теле. И батати. Ще получите това, щом той каза. Той винаги говори истината. Открадна всичко, каквото имах. Предполагам, че предпочитате теле пред това да ограбите много къщи.

— Бих ви посъветвал да си затваряте устата — иначе някой ще ви хвърли през борда в тази проклета мъгла — рекъл Браун.

Баркасът сякаш не се движел; нищо не се виждало — дори водата до бордовете; само воден прах, който се стичал на капки, течал по брадите и лицата. „Беше страшно, каза ми Браун. Всеки имаше чувството, че плава сам в лодката, преследван от едва доловимите въздишки на бърборещи призраци.“

— Ще ме изхвърлите, така ли? Но аз знам къде се намирам — мрачно избъбрил Корнелиус. — Аз съм прекарал тук много години.

— И все пак нищо не можете да видите в такава мъгла — рекъл Браун, като се отпуснал назад и въртял наляво-надясно румпела, който бил вече безполезен.

— Не, мога! — озъбил се Корнелиус.

— Много приятно — казал Браун. — Значи, трябва да ви се вярва, че слепешката можете да намерите прохода, за който говорехте?

Корнелиус отговорил утвърдително.

— Вие като че сте много уморени, за да гребете? — попитал той след кратко мълчание.

— Не, дявол да го вземе! — извикал изведнъж Браун. — Вземайте веслата!

Разнесло се силно тропане сред мъглата, което след малко се сменило с равномерно поскърцване на невидими весла в невидими ключове. С изключение на това нищо друго не се променило и ако не бил лекият плясък на мокрите весла, можело според Браун да се помисли, че те летят на въздушен балон, обгърнати от облак. Корнелиус вече не отворил уста и само свадливо заповядал на някой да изгребе водата от неговото кану, което вървяло на буксир зад баркаса. Лека-полека мъглата почнала да избледнява и напред просветляло. Изведнъж един голям клон, покрит с листа, надвиснал над главата му и краищата на вейките, от които се стичали капки, се извили покрай бордовете. Корнелиус, без да проговори нито дума, се заел с румпела.

[1] Рамазан — деветият месец от лунния календар на мюсюлманите. От изгрев до залез-слънце мюсюлманите спазват най-строг пост — нито ядат, нито пият, нито се веселят. Вечерта забраната се вдига. Б.пр. ↑

Глава четиридесет и четвърта

Мисля, че те не са говорили повече. Баркасът влязъл в тесния страничен проток и продължил напред, опирайки с веслата в ронливите брегове; било тъмно. Сякаш огромни черни криле се разперили над мъглата, която изпълвала цялото пространство до върховете на дърветата. Клоните над главите им ронели едри капки през мъглата. Корнелиус избърборил нещо и Браун заповядал на хората си да заредят пушките.

— Давам ви възможност да си разчистите сметките с тях, преди да се махнем оттук, чувате ли, жалки изроди! — обърнал се той към шайката. — Отваряйте си зъркелите, кучета, да не изпуснете случая.

В отговор се разнесло тихо ръмжене. Корнелиус проявявал нервност, обезпокоен за състоянието на своето кану.

В това време Тамб Итам пристигнал на местоназначението си. Мъглата малко го забавила, но той гребял упорито, все край южния бряг. Лека-полека дневната светлина си пробила път. Бреговете на реката приличали на тъмни, неясни ивици, в които можело да се различат мътните очертания на някакви колони и сенки, хвърляни от преплетените високо клони. Над водата още лежала гъста мъгла, но часовите гледали зорко — когато Тамб Итам приближил лагера, от бялата пара изникнали две човешки фигури и силно извикали към него. Той им отговорил и скоро до него доплавало едно кану, след което разменил новини с гребците. Всичко вървяло добре. Бедата отминавала. После хората в кануто пуснали неговата лодка-еднодръвка, която държали за борда, и тозчас се изгубили от очи. Тамб Итам продължил пътя си и до ушите му достигнали някакви тихи гласове; в разсейващата се мъгла той видял пламъците на многобройни малки огньове върху една пясъчна ивица, зад която се издигали високите тънки стъбла на дърветата и храстите. Тук също имало стражеви пост и на Тамб Итам отново му извикали. Той изрекъл високо името си, още два пъти гребнал с веслото и кануто му се врязало в брега. Това бил голям лагер. Хората клечали на отделни групи и с глух шепот водели сутрешните си разговори. Множество тънки нишки дим се виели бавно в бялата мъгла. Малки колиби, издигнати над земята, били построени за вождовете. Мускетите били поставени на пирамиди, а дългите копия, забодени в пясъка, стърчали край огньовете.

Тамб Итам, като си придал важен вид, поискал да го заведат при Даин Варис. Приятелят на белия му господар лежал на легло от бамбук; леглото се намирало в нещо като колиба от пръчки, покрита с рогозки. Даин Варис не спял; пред колибата му, подобна на грубо скован ковчег, горял ярък огън. Единственият син на накхода Дорамин любезно отговорил на приветствието му. Тамб Итам най-напред връчил на Даин Варис пръстена, който потвърждавал думите на пратеника. Даин Варис, опрял се на лакът, му заповядал да говори и да съобщи всички новини.

Като започнал с обичайната формула: „Вестите са добри!“, Тамб Итам предал думите на Джим. На белите хора, които си тръгвали със съгласието на всички вождове, трябвало да се осигури свободен път надолу по реката. В отговор на един-два въпроса Тамб Итам разказал за всичко, което станало на последното съвещание. Даин Варис внимателно го изслушал докрай, като си играел с пръстена, който после сложил на показалеца на дясната си ръка. Когато Тамб Итам млъкнал, Даин Варис го освободил да се нахрани и да си почине. Незабавно била дадена заповед за завръщане в Патусан след пладне. После Даин Варис отново легнал и лежал с отворени очи, а слугите приготвяли храната му до огъня; там седял и Тамб Итам и разговарял с хората, които горели от желание да научат последните новини от Патусан. Слънцето поглъщало лека-полека мъглата. Часовите зорко следели реката, където всеки миг трябвало да се покаже баркасът на белите.

Тъкмо тогава Браун отмъстил на света, който в продължение на двайсет години презрително и безразсъдно разбойничество все го лишавал от успеха на обикновения пират. Това било акт, жесток и хладнокръвен, и той го утешаваше на смъртното легло като спомен за дръзко предизвикателство. Браун тихо свалил хората си на другия край на острова и ги повел към лагера на бугите. След кратко и безшумно сбиване Корнелиус, който се опитал да избяга по време на слизането на брега, се подчинил и почнал да показва пътя, като вървял там, където храсталакът бил най-рядък. Браун държал ръцете му на гърба, стискайки и двете му костеливи китки в големия си юмрук, и със силни тласъци го бутал напред. Корнелиус мълчал като риба, жалък, но верен на целта си, която му се мяркала смътно напред.

На края на гората хората на Браун се разпръснали, скрили се зад дърветата и зачакали.

Целият лагер, от единия до другия край, се простирал пред тях и никой не гледал натам, където били те. На никого не идвало на ума, че белите могат да научат за тесния проток зад острова. Като решил, че моментът е настъпил, Браун извикал: „Огън!“ — и четиринайсет изстрела отекнали като един.

По думите на Тамб Итам изненадата била толкова голяма, че с изключение на онези, които паднали мъртви или ранени, дълго време никой не мръднал след първия залп. После един от тях извикал и тогава всички надали вопли на изумление и ужас. В паника се замятали назад-напред покрай брега, като стадо, което се бои от водата. Някои скочили в реката, но повечето сторили това едва след последния залп. Три пъти хората на Браун стреляли в тълпата, а самият Браун — той единствен стоял на открито място — ругаел и викал:

— Целете се по-ниско! Целете се по-ниско!

Тамб Итам разказва: още при първия залп разбрал какво се е случило. Макар да не бил ранен, той все пак паднал на земята и лежал като мъртъв, но с отворени очи. Когато отекнали първите изстрели, Даин Варис, който лежал в леглото си, скочил и изтичал на открития бряг — тъкмо навреме, за да получи куршум в челото при втория залп.

Тамб Итам видял как той широко разперил ръце и после паднал. Едва тогава го обзел голям страх, не по-рано. Белите си отишли така, както дошли — като невидими.

Така разчистил Браун сметките си със злата съдба. Забележете — дори при този страшен изблик на ярост се чувствува увереност в собственото му превъзходство, сякаш той бил човек, който настоява винаги на своето право — нещо отвлечено, — обличайки го с обвивката на обикновените си желания. Това не било груба и вероломна касапница, това било възмездие, разплата — проява на някакво непознато и ужасно качество на нашата природа, което, страхувам се, се таи у нас не тъй дълбоко, както би ни се искало да мислим.

После белите слизат от сцената, невидими за Тамб Итам, и сякаш изчезват напълно от човешките очи; и шхуната също изчезва, както изчезва откраднатото богатство. Но се носят слухове, че един месец след това белият баркас бил прибран от един товарен параход в Индийския океан. Два сбръчкани, жълти, приказващи шепнешком скелети със стъклени очи, които се намирали в лодката, признали властта на трети като тях, който заявил, че се казва Браун. Неговата шхуна, която пътувала на юг и била натоварена с яванска захар, протекла и потънала. От екипажа от шест души се спасил само той и неговите спътници. Другите двама умрели на парахода, който ги прибрал, а Браун доживя до срещата си с мен и аз мога да потвърдя, че той бе изиграл докрай своята роля.

Очевидно, като напуснали острова, те не помислили да оставят на Корнелиус неговото кану. Браун го освободил, преди да започне стрелбата, като му дал за сбогом един ритник. Тамб Итам се надигнал сред мъртвите и видял как назарянинът тича покрай брега между труповете и угасващите огньове. Той тихичко стенел. Изведнъж се хвърлил в реката, напрегнал всичките си сили и се опитал да тласне във водата една от лодките на бугите.

— После, до момента, в който ме видя — разказваше Тамб Итам, — Корнелиус стоя, загледан в тежкото кану, и се чешеше по главата.

— И какво стана с него? — попитах аз.

Тамб Итам, като ме гледаше втренчено, направи изразителен жест с дясната си ръка.

— Два пъти замахнах, туан — каза той. — Щом видя, че се приближавам, португалецът се хвърли на земята и почна силно да вика и да рита. Кудкудякаше като подплашена кокошка, докато при него дойде смъртта; тогава се успокои и лежеше, обърнал поглед към мен, а животът угасваше в очите му.

Като свършил с него, Тамб Итам никак не се бавил. Той разбирал колко е важно пръв да пристигне във форта със страшната вест. Разбира се, мнозина от отряда на Даин Варис останали живи; но едни от тях, обзети от паника, преплували на отсрещния бряг, други се скрили в гъсталака. Те не знаели кой всъщност е нанесъл удара… дали не са се явили нови бели грабители, дали не са завладели вече цялата страна. Считали се за жертви на голямо предателство, хора, обречени на гибел. Някои се прибрали чак след три дни. Но неколцина тозчас се помъчили да се върнат в Патусан и едно от канутата, които били на пост същата сутрин в реката, в момента на атаката се намирало на добра видимост от лагера. Наистина отначало хората наскачали във водата и заплували към срещуположния бряг, но после се върнали при своята лодка и силно изплашени, загребали с все сила срещу течението. Тези хора Тамб Итам изпреварил с един час.

Глава четиридесет и пета

Когато Тамб Итам, като гребял отчаяно с веслото, наближил града, жените, натрупали се по площадките пред къщите си, очаквали завръщането на малката флотилия на Даин Варис. Патусан имал празничен вид; тук-там мъжете, все още с копия или пушки в ръце, се разхождали или на групи стояли из селото. Китайските магазинчета били отворени рано, но пазарният площад бил безлюден и часовият, който все още стоял на ъгъла на форта, забелязал Тамб Итам и известил с вик на останалите. Вратите били разтворени широко. Тамб Итам скочил на брега и стремглаво се втурнал в двора. Първото лице, което срещнал, била девойката — тя тъкмо излизала от дома си.

Тамб Итам, разстроен, задъхан, с треперещи устни и изплашени очи, застанал пред нея като вцепенен и не можел да изрече нито дума. Най-сетне много бързо казал:

— Те убиха Даин Варис и още много други!

Девойката плеснала с ръце и първите й думи били:

— Затворете вратите!

Много от намиращите се в крепостта се били разотишли по домовете си, но Тамб Итам стреснал онези, които в момента охранявали крепостта отвътре. Девойката стояла в средата на двора, а около нея тичали хора.

— Дорамин! — отчаяно извикала тя, когато Тамб Итам изтичал покрай нея. Когато минал отново край нея, той извикал сякаш в отговор на немия й въпрос.

— Да. Но всичкият барут е у нас.

Тя го хванала за ръката и като посочила къщата, прошепнала разтреперана:

— Извикай го.

Тамб Итам изтичал по стълбите. Господарят му спял.

— Аз съм, господарю, Тамб Итам! — извикал той на вратата. — Донесох вест, която не може да чака.

Той видял как Джим обърнал глава върху възглавницата и отворил очи. Тогава Тамб Итам изведнъж изрекъл:

— Туан, това е ден на злото, проклет ден!

Господарят му се привдигнал на лакът, за да го изслуша — също както направил Даин Варис. И тогава Тамб Итам, като се мъчел да разказва последователно и като наричал Даин Варис „панглима“[1], заговорил:

— Тогава панглима извика старшията на своите гребци и каза: „Дай на Тамб Итам нещо за ядене“…

Изведнъж господарят му спуснал крака на пода и се обърнал към него: лицето му било така изкривено, че думите на Тамб Итам заседнали в гърлото.

— Говори! — извикал Джим. — Убит ли е?

— Да бъде дълъг животът ти! — възкликнал Тамб Итам. — Това беше жестоко предателство. Той изтича навън, като чу първите изстрели, и падна…

Господарят му отишъл до прозореца и ударил с юмрук капака. В стаята бликнала светлина; и тогава с твърд глас, но като говорел много бързо, той почнал да му дава нареждания незабавно да се изпрати против шайката флотилия лодки, заповядал да се отиде при този и този човек, да се разпратят вестоносци; без да престава да говори, той седнал на леглото и се навел, за да завърже набързо обувките си; после изведнъж вдигнал глава.

— Какво стоиш? — попитал Джим; лицето му било съвсем червено. — Не губи време.

Тамб Итам не мръднал.

— Простете ми, туан, но… но… — започнал той със запъване.

— Какво? — извикал господарят му високо; видът му бил страшен, той се навел напред и с две ръце се държал за края на леглото.

— Не е безопасно за твоя слуга да се мярка сред народа — казал Тамб Итам след минутно мълчание.

Сега Джим разбрал. Той бил напуснал един свят благодарение на някакъв инстинктивен скок, сега другият свят — създаден от собствените му ръце — се рушал над главата му. Не било безопасно за неговия слуга да се показва сред народа му! Мисля, че тъкмо в този момент той решил да срещне катастрофата така, както според него било единствено възможно да я срещне; но на мен е известно само това, че Джим, без да каже нито дума, излязъл от стаята си и седнал пред дългата маса, както бил свикнал да урежда делата на своя народ ежедневно, раздавайки правда, която несъмнено вливала живот в неговото сърце. Тъмните сили няма да могат да му отнемат покоя отново.

Джим седял като мраморна статуя. Тамб Итам почтително заговорил за приготовленията за отбрана. Девойката, която Джим обичал, влязла и му заговорила нещо, но той направил знак с ръка и тя застинала при този ням повик за мълчание. Излязла на верандата и седнала на прага, сякаш да запази Джим с тялото си от външната опасност.

Какви мисли са минавали през главата му, какви спомени? Кой може да отговори? Всичко загинало и той — този, който веднъж се бил отклонил от своя дълг, отново загубил доверието на хората. Мисля, че тогава Джим се е опитал да пише — някому — и се е отказал от този си опит. Самотата се сключвала над него. Хората му поверили живота си — обаче никога не трябвало, както казвал той, да ги принуждава да го разберат. Онези, които били отвън, не го чули да произнася нито звук. По-късно, привечер, Джим отишъл до вратата и извикал Тамб Итам.

— Какво има?

— Много сълзи се леят. И гневът е голям — казал Тамб Итам.

Джим вдигнал към него очи.

— Ти знаеш — прошепнал той.

— Да, туан — отговорил Тамб Итам. — Твоят слуга знае и вратите са затворени. Ще трябва да се сражаваме.

— Да се сражаваме? За какво? — попитал той.

— За нашия живот.

— Аз нямам живот — казал Джим.

Тамб Итам чул как девойката при вратата извикала.

— Кой знае? — отговорил Тамб Итам. — Храбростта и хитростта ще ни помогнат може би да избягаме. Голям е страхът в сърцата на хората.

Той излязъл, мислейки смътно за лодките в открито море, като оставил Джим насаме с девойката.

Не ми достига мъжество да запиша тук онова, което тя ми откри за часа, който прекарала с него в борба за щастието си. Имал ли е той някаква надежда — на какво се е надявал, какво е очаквал — е невъзможно да се каже. Той бил неумолим и в нарастващото му упорство неговият дух, изглежда, се издигал над развалините на живота му. Тя му викала в ухото: „Сражавай се!“ Не можела да го разбере. За какво да се сражава? Джим се готвел по друг начин да докаже своята власт и да подчини фаталната съдба. Излязъл на двора, а след него излязла, олюлявайки се, и Джуъл, с разрошени коси, с изкривено лице, задъхваща се, и се облегнала на вратата.

— Отворете вратите! — заповядал той.

После, като се обърнал към онези от своите хора, които се намирали в двора, той ги пуснал да си вървят по домовете.

— За дълго ли, туан? — плахо попитал един от тях.

— За цял живот — отвърнал Джим мрачно.

Тишина се спуснала над града след взрива от вопли и ридания, който отекнал над реката като порив на вятъра, долетял от някаква обител на скръбта. Но слуховете се предавали шепнешком, вселявайки в сърцата ужас и страшни съмнения. Грабителите се връщали с големия кораб, с тях имало още много хора и никой в цялата страна нямало да успее да се спаси. Онзи смут, който се поражда при всяка катастрофа, овладял хората и те шепнешком споделяли подозренията си, като се поглеждали един друг, сякаш били свидетели на зловещо знамение.

Слънцето се наклонило над горите, когато тялото на Даин Варис било донесено в кампонга на Дорамин. Четирима души го внесли, загърнато в бяло платно, което старата му майка изнесла на вратите, за да посрещне с него сина си при завръщането. Те го положили пред краката на Дорамин и старецът дълго седял неподвижен, сложил ръце на коленете си и гледайки надолу. Короните на палмите леко се полюшвали и листата на плодните дръвчета шумолели над главата му. Когато старият накхода най-сетне вдигнал очи, целият му народ в пълно въоръжение стоял на двора. Дорамин бавно обгърнал с поглед насъбралото се множество, сякаш търсел да открие някого. Отново брадичката му се отпуснала на гърдите. Шепотът на многото хора се сливал с лекото шумолене на листата.

Малаецът, който докарал Тамб Итам и девойката в Самаранг, също се намирал там. Дорамин бил „не толкова разгневен, колкото много други“ — каза ми той, но бил поразен от голям ужас и изумление „пред човешката съдба, която надвисва над главите на хората като облак, зареден със светкавица“.

Същият малаец ми разказа, че по даден знак от Дорамин снели покривалото от Даин Варис и всички видели този, когото така често наричали „приятеля на белия господар“; той не се бил изменил, клепачите му били леко отворени, сякаш се събуждал от сън. Дорамин се навел още повече напред, като човек, който търси нещо, паднало на земята. Очите му оглеждали тялото от краката до главата, търсейки може би да открият рана. А тя била малка, на челото; и нито дума не била изречена, когато един от присъствуващите се навел и свалил сребърния пръстен от вкочанясалия пръст. Той го подал безмълвно на Дорамин. Унил и изпълнен със страх шепот се разнесъл сред множеството, когато то зърнало този познат амулет. Старият накхода впил в него широко отворените си очи и изведнъж от гърдите му се изтръгнал отчаян вик — рев на болка и ярост, мощен като рева на ранен бик; и силата на неговия гняв и скръб, които се разбирали без думи, вселила голям страх в сърцата на хората. След това се възцарила гробна тишина и четирима души отнесли тялото настрана. Те го положили под едно дърво и веднага всички жени, родственички на Дорамин, почнали проточено да оплакват мъртвеца; те изразявали скръбта си с пискливи викове. Слънцето залязвало и в паузите между виковете на оплаквачките се чували само високите напевни гласове на двама старци, които четели молитви от корана.

Почти по същото време Джим стоял облегнат на един от топовете, с гръб към дома си и гледал към реката, а девойката на вратите, задъхваща се, като след бягане, го гледала през двора. Тамб Итам стоял недалеч от господаря си и търпеливо чакал това, което щяло да се случи. Изведнъж Джим, който, изглежда, бил вглъбен в тих размисъл, се обърнал към него и казал:

— Време е с това да се свърши.

— Туан? — произнесъл Тамб Итам, като бързо пристъпил напред.

Той не знаел какво иска да каже с тези думи господарят му, но веднага щом Джим помръднал, девойката потрепнала и слязла долу, на двора. Сигурно вече не се е мяркал никой друг от обитателите на къщата. Джуъл леко залитала и по средата на пътя извикала Джим, който отново сякаш бил унесен в тихо съзерцание на реката. Той се обърнал и се облегнал с гръб на оръдието.

— Ще се сражаваш ли? — извикала тя.

— Няма за какво да се сражавам — отвърнал той. — Нищо не е загубено.

С тези думи той пристъпил към нея.

— Искаш ли да избягаш? — извикала тя отново.

— Няма къде… — казал Джим, като се спрял, и тя също се спряла безмълвна, впивайки в него очи.

— И ти ще си вървиш? — бавно изрекла тя.

Джим навел глава.

— Ах! — възкликнала девойката, без да сваля от него очи. — Ти си безумец и лъжец. Помниш ли онази нощ, когато те молех да ме оставиш, а ти каза, че нямаш сили? Че това е невъзможно? Невъзможно! Помниш ли, ти каза, че никога няма да ме напуснеш? Защо? Та аз не исках никакви обещания. Ти сам обеща, спомни си!

— Достатъчно, бедна моя — казал Джим. — Не си струва никой да ме задържа…

Тамб Итам каза, че докато те говорели, Джуъл се смяла силно и безсмислено, като че бог й отнел разума, за да я накаже. Неговият господар се хванал за главата. Той бил в обичайния си костюм, но без шапка. Изведнъж девойката престанала да се смее.

— За последен път те питам… Ще се защищаваш ли? — заплашително извикала тя.

— Нищо не може да ме уязви — казал той с последен проблясък на превъзходния си егоизъм.

Тамб Итам видял как девойката се навела напред, простряла ръце и се затичала бързо към него. Хвърлила се на гърдите му и обвила врата му.

— Но аз ще те държа — ей така! — извикала тя. — Ти си мой!

Тя ридаела на рамото му. Небето над Патусан било кървавочервено, необятно, струящо като открита рана. Огромното малиново слънце се приютило сред върховете на дърветата и гората долу почнала да изглежда черна, зловеща.

Тамб Итам ми каза, че същата вечер небето било гневно и страшно. Охотно се съгласявам с това, защото зная, че същия ден бе преминал циклон на шейсет мили от крайбрежието, макар в Патусан да духал само ленив ветрец.

Изведнъж Тамб Итам видял как Джим хванал девойката за ръцете, опитвайки да се изтръгне от обятията й. Тя увиснала на ръцете му, главата й се отметнала назад, косите докоснали земята.

— Ела тук! — извикал го Джим и Тамб Итам помогнал да я свалят на земята. Трудно било да се разтворят пръстите й. Джим, наведен над нея, втренчено погледнал лицето й и изведнъж се затичал към пристана. Тамб Итам го последвал, но като обърнал глава, видял как девойката с мъка се изправила на крака. Изминала тичешком няколко крачки, после тежко паднала на колене.

— Туан, Туан! — извикал Тамб Итам. — Погледнете назад!

Но Джим вече стоял в едно кану и държал веслото в ръка. Той не се обърнал. Тамб Итам едва успял да скочи вътре и кануто се отделило от брега. Девойката, стиснала ръце, стояла на колене до вратите към реката. Известно време тя останала в тази умолителна поза, после скочила на крака.

— Ти си лъжец! — остро извикала Джуъл след Джим.

— Прости ми! — извикал той.

А тя отговорила:

— Никога! Никога!

Тамб Итам взел веслото от ръцете на Джим, тъй като било недопустимо той да седи, а господарят му да гребе. Когато достигнали срещуположния бряг, Джим му забранил да върви по-нататък, но Тамб Итам го последвал на известно разстояние зад него нагоре по склона за кампонга на Дорамин.

Почнало да се мръква. Тук-таме блещукали факли. Тези, които срещали, изглеждали изплашени и бързо отстъпвали пред Джим. Отгоре се чували плачовете на жените. В двора се тълпели въоръжени буги със своите привърженици и жители на Патусан.

Не зная какво означавало това събиране. Било ли то приготовление за война, за мъст или за отбиване на заплашващото ги нашествие? Много дни минали, преди народът да престане да очаква с тръпки връщането на белите хора с дългите бради и дрипите на гърба.

Отношението на тези бели хора към техния бял човек те изобщо не могли да разберат. За простите им умове дори бедният Джим остава в сянката на облак.

Дорамин, грамаден, самотен и безутешен, седял в креслото си пред въоръженото множество, а на коленете му лежали два кремъклии пищова. Когато се появил Джим, някой извикал и всички глави се обърнали към него; после множеството отстъпило вдясно и вляво и Джим минал напред между редиците хора, които извръщали поглед от него. Шепотът го следвал; непрекъснато хората шептели:

— Той донесе всичкото зло… Той е зъл магьосник…

Джим ги чул — може би!

Когато влязъл в светлия кръг, който хвърляли факлите, плачовете на жените внезапно стихнали. Дорамин не вдигнал глава и Джим известно време мълчаливо стоял пред него. После той погледнал наляво и с отмерени крачки тръгнал натам. Майката на Даин Варис клечала до главата на сина си; прошарените й рошави коси закривали лицето й. Джим бавно се приближил, погледнал мъртвия си приятел, като повдигнал леко покрова; после, без да каже нито дума, пуснал покривалото. Бавно се върнал назад.

— Той дойде! Той дойде! — преминал през множеството шепот, срещу който Джим вървял.

— Той пое отговорността върху себе си и залогът за това беше главата му — разнесъл се нечий силен глас.

Джим чул думите и се обърнал към множеството.

— Да. Моята глава.

Някои отстъпили назад. Джим чакал, застанал пред Дорамин; после казал кротко:

— Аз дойдох в момент на скръб.

Той отново замълчал.

— Аз дойдох — повторил той. — Готов съм и съм без оръжие.

Грамадният старец, навел като бивол в ярем масивната си глава, се опитвал да стане, стиснал в ръце кремъклиите пищови, които лежали на коленете му. От гърлото му се изтръгнали бълбукащи, дрезгави, нечовешки звуци; двамата прислужници го подкрепили отзад. Народът забелязал, че пръстенът, който Дорамин изпуснал в скута си, паднал и се търколил към краката на белия човек. Бедният Джим погледнал надолу към талисмана, който му открил вратите на славата, любовта и успеха сред тази стена от гори, оградени с бяла пяна, сред тези брегове, които в лъчите на залязващото слънце приличали на самата крепост на нощта. Дорамин, поддържан от двете страни, се олюлявал, клатушкал, мъчел се да се задържи на крака; в малките му очички се таели застинали безумна болка и ярост; тези очи злобно блестели и това забелязали всички присъствуващи. Джим, неподвижен, без шапка на глава, стоял в светлия кръг на факлите и гледал Дорамин право в лицето. И тогава старецът, като обвил тежко с лявата си ръка врата на навелия се младеж, твърдо вдигнал дясната си ръка и гръмнал в гърдите на приятеля на своя син.

Тълпата, която отстъпила зад гърба на Джим, когато Дорамин вдигнал ръката си, след изстрела се втурнала възбудено напред. Казват, че белият човек хвърлил надясно и наляво, към всички тези лица горд, непреклонен поглед. После, като вдигнал ръка към устните си, паднал мъртъв по очи.

И това е краят. Джим се изгубва в сянката на облака, загадъчен, забравен, непростен и необикновено далечен. В най-безумните си детски мечти той не можел да си представи примамливото видение на такъв изумителен успех. Защото е твърде възможно в краткия миг, когато младежът хвърлил последния си горд и непреклонен поглед, да е видял лика на онзи благоприятен случай, който подобно на източна невяста бе застанала до него под своето покривало.

Но Джим е напълно зрим за нас — той, неизвестният завоевател на славата, който се изтръгва от обятията на ревнивата любов, подчинявайки се на знака, на зова на своя възвишен егоизъм. Той напуска живата жена, за да отпразнува жестоката си венчавка със своя призрачен идеал. Интересно дали Джим е напълно удовлетворен сега? Ние би трябвало да знаем. Той е един от нас и нима аз не гарантирах веднъж като извикан призрак неговото вечно постоянство? Нима съм могъл така да сгреша? Сега него го няма и в някои дни аз с огромна непреодолима сила чувствувам реалността на неговото битие; обаче, кълна се в честта си, има и такива минути, в които Джим се отдалечава от мен като невъплътен дух, който блуждае сред страстите на тази земя, готов покорно да откликне на зова на собствения си свят на сенките.

Кой знае? Той си отиде, без да бъде разгадан до самия си край, а бедната девойка, безмълвна и бездейна, живее в дома на Щайн. Естественикът много остаря напоследък. Той сам го съзнава и често казва, че „се готви да напусне всичко това… да го напусне…“ — и тъжно махва с ръка към своите пеперуди.

Септември 1899 — юли 1900

[1] Панглима — титла на малайски вожд. Б.пр. ↑

Бележка на автора

Когато този роман се появи за пръв път като отделна книга, възникна мнението, че съм се поувлякъл. Някои рецензенти твърдяха, че произведението, започнато като разказ, се е изплъзнало от контрола на автора. Един-двама считаха това за съвсем безспорен факт и то, изглежда, ги забавляваше. Те заявиха: повествователната форма си има свои закони. Твърдяха, че никой не може тъй дълго да говори, а другите тъй дълго да го слушат. Такова нещо, казваха те, е малко вероятно.

Като мислих върху тези преценки близо шестнайсет години, аз престанах да бъда съвсем уверен в правотата им. Известни са хора, които до полунощ си разказват „интересни случки“. Тук имаме само една случка, но разказвачът говори с прекъсвания, които дават възможност за известен отдих; а що се отнася до издръжливостта на слушателите, следва да се приеме постулатът, че историята им е била интересна. Това е необходима предпоставка. Ако не вярвах, че тази история е била интересна, никога нямаше да започна да я описвам. Колкото до чисто физическата издръжливост на хората, всички знаем, че някои речи в Парламента са били произнасяни в продължение на близо шест, не три часа, а тази част от книгата, в която е даден разказът на Марлоу, може да се прочете на глас, бих казал, за по-малко от три часа. Освен това, макар да съм изпуснал всички незначителни подробности, можем да предположим, че през онази вечер са били поднасяни освежителни напитки — чаша минерална вода или нещо подобно, — които помагат на разказвача да говори по-продължително време.

Признавам, че първоначално бях намислил да напиша разказа, който описва само епизода с поклонническия кораб; нищо повече. И това беше съвсем разумен замисъл. Обаче като написах няколко страници, аз останах недоволен поради някаква причина и зарязах разказа за известно време. Извадих го отново от чекмеджето чак когато покойният мистър Уилям Блакуд ми намекна, че трябва пак да дам нещо за неговото списание.

Едва тогава съзнах, че епизодът с поклонническия кораб може да послужи за начало на свободно, волно повествование; съзнах и това, че този епизод може да придаде на „чувството за съществуване“ прост и ярък колорит. Ала всички тези предварителни настроения и подбуди бяха тогава мъгляви у мен и не ми се струват по-ясни дори сега, след толкова години.

Няколкото страници, които бях зарязал, повлияха до известна степен върху избора на темата. Но целия епизод преработих наново. Като се залових за работа, аз вече знаех, че книгата ще излезе дълга, макар да не предвиждах, че тя ще се проточи в повече от тринадесет броя на „Мага“.

Понякога са ми задавали въпроса, не е ли това най-любимата ми книга. Аз съм голям враг на фаворизирането в обществения живот, в личния живот и дори в деликатното отношение на писателя към неговите творби. По принцип не желая да имам фаворити; обаче не мога да си позволя да кажа, че изпитвам неудоволствие и досада от предпочитанието, което някои оказват на моя роман „Господарят Джим“. Няма да кажа и това, че „се отказвам да го разбера“… Не! Но веднъж стана така, че бях изненадан и учуден. Един мой приятел се бе върнал от Италия, където разговарял с някаква дама, която не харесвала тази книга. Изразих съжалението си, но ме учуди причината за такова неодобрение. „Вижте — рекла тя, — всичко това е прекалено болезнено!“

Присъдата ме накара да прекарам цял час в неспокойни мисли. Накрая дойдох до заключението, че тази дама не може да бъде италианка, макар да допускам, че темата до известна степен е чужда на нормално чувствителните жени. Питам се дори дали тя изобщо е била от Европа. Във всеки случай нито един човек, в жилите на когото тече романска кръв, не би открил нещо прекалено болезнено в острото чувство, с което реагираме, когато изгубим честта си. Подобна реакция е или погрешна, или правилна, или изкуствена; и може би моят Джим ще се окаже тип, който се среща рядко в живота. Но мога да уверя своите читатели, че той не е плод на студено и извратено мислене. Нито е сътворен от северните мъгли. През едно слънчево утро, в обикновената обстановка на един източен рейд аз го видях да минава край мен — привлекателен, внушителен, в сянката на облак, съвсем мълчалив. Точно такъв трябваше да бъде той. И моята задача беше: с цялото съчувствие, на което съм способен, да намеря подходящи думи, за да го опиша. Той беше „един от нас“.

Юни 1917 г.

Дж. К.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.